Натаниъл Брандън
Моите години с Айн Ранд

Превод от английски: Петьо Ангелов, 2010

chitanka.info

Предговор

Спомените пресъздават определени събития в живота на човека, пречупени през призмата на спомена. При пресъздаването на описаните тук събития аз се опирах не само на изключително живите спомени, подсилени допълнително от факта, че се е налагало да разказвам много пъти тези случки, но и на ред материали — писма, дневници (като този на Патриша Брандън), записи на Айн Ранд, в които тя говори за живота си, издания като „Обджективист нюзлетър“ и „Обджективист“ (които отразяват много от публичните изяви на госпожица Ранд, както и моите), а не на последно място — и на биографията й от Барбара Брандън „The Passion of Ayn Rand“.

Когато възпроизвеждам разговори, проведени преди много години, аз не твърдя, че всяка тяхна дума е приведена дословно; сигурен съм обаче, че те отговарят на същността на казаното и на духа и настроението на случая. Това убеждение бе подкрепено от хората, споменати поименно с благодарност по-долу, които познаваха някои от лицата, за които пиша, и потвърдиха, че моите описания отговарят на собствените им спомени за поведението, вярванията, отношенията и стила на говорене на съответното лице. Особено съм благодарен за отзивите на хора, които я познаваха лично и които оцениха високо точността, с която съм уловил „гласа“ на Айн Ранд.

Преди разрива помежду ни госпожица Ранд публично бе заявила, и то повече от веднъж, че аз познавам мислите й по-добре и по-точно от почти всяко друго човешко същество, и че мога свободно да говоря от нейно име в почти всяко отношение относно нейните идеи и убеждения. Единствено вътрешната логика на моя разказ може да увери читателя, че съм възпроизвел достоверно някои от по-интимните аспекти на нашата връзка.

Неколцина души прочетоха изцяло или отчасти този ръкопис преди първото му издание, споделяха спомените си с мен, проверяваха паметта ми или предлагаха стилистични или други промени. Сред тях са Джоузеф Барбър, Роджър Калахан, Рива Фокс, Флорънс и Ханс Хиршфелд, Джонатан Хиршфелд, Ленард Хиршфелд, Джон Хоспърс, Илейн и Хари Калбърман, Ралф Роузман, Лорънс Скот и Лий и Джойс Шулман. Благодаря на всички тях. Благодаря и на многото си бивши студенти, които ми помогнаха да пресъздам подробности от атмосферата в института „Натаниъл Брандън“.

Очевидно е, че има описани тук събития, които никой друг, освен мен не може да потвърди или отрече. За всяко едно от тях единствено аз нося отговорността за грешки, които може да са останали незабелязани.

Този текст беше публикуван за пръв път през 1989 г. под заглавието „Judgment Day“. Настоящият том е ново, значително редактирано издание. То ми даде възможността, от една страна, да премахна ненужни пасажи, които повече пречеха на развитието на действието, а от друга — да включа нов материал, който, надявам се, обогатява сюжета. Нещо повече, редактирането на настоящата книга ми даде възможността да поправя множество дребни фактологични грешки, да променя или изхвърля пасажи, които съдържаха необмислени или подвеждащи твърдения, и, надявам се, да предложа по-балансиран портрет на хора, отношенията ми с които в определени периоди са били враждебни.

Що се отнася до коригирането на фактически грешки и отстраняването на необмислени и подвеждащи описания, бих желал особено да благодаря на Барбара Брандън за нейния принос. Тя вложи значително време и енергия в това усилие, което ценя високо. Тази благодарност обаче не предполага, че тя би приела всички гледни точки, изразени в книгата; сигурен съм, че това не е така.

Концепцията и подходът в тези спомени са трудни за описване. Те са нетипични в много отношения, и аз винаги ще съм благодарен на Марк Джеф от „Хаутън Мифлин“, редактор на първото издание, за бързината, с която схвана основното ми намерение, и за чувствителността и проникновението, с които ми помогна да го осъществя.

Също толкова високо ценя и редактора на новото издание, Алън Ринзлър от издателство „Джоси-Бас“, чиито предложения бяха изключително ценни и често вдъхновяващи и чийто ентусиазъм към целия проект превърна редактирането в удоволствие за мен.

Накрая, най-голям е дългът ми към съпругата си Девърс, чийто принос към тази книга — и като редактор, и като психолог — е неизмерим. Тя вложи вдъхновението си от първата до последната страница и не само ме насърчаваше да пиша свободно и открито за интимните си връзки с три други жени, но и нежно и безмилостно ме предизвикваше да продължа да разкривам себе си все по-надълбоко. Посвещавам тази книга на нея — с любов и благодарност.

Въведение

Срещнах я месец, преди да навърша двадесет. Тя беше на четиридесет и пет. Учех психология в Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Тя беше вече известна като автор на „Изворът“ и се беше заела с нов роман, „Атлас изправи рамене“, който щеше да я направи още по-известна — но и по-противоречива — не само като романист, но и като философ. Нашата връзка трая осемнадесет години и завърши с бурна раздяла през лятото на 1968 г. През тези осемнадесет години връзката премина през много трансформации; започнахме като ученик и наставник, минахме през това да сме приятели и колеги, сетне любовници, а накрая — и противници.

При раздялата и двамата решихме да не разкриваме пред света истинския повод за нея, макар и по различни причини. Тя дори предпочете да скрие истината и от най-близките си приятели. Но където и да отидех, ме засипваха с въпроси: „Какво всъщност стана между вас и Айн Ранд? Какво изобщо е могло да ви раздели? Как могат двама души, които са били толкова близки, да се окажат въвлечени в непримирим конфликт?“ Аз бях основният говорител на нейната философия. Тя ме беше описала като най-последователното й въплъщение. Какво бе станало? Въпросите не спираха.

Тъй като сметнах, че фактите представляват известен интерес за интелектуалната история на тези години, реших в крайна сметка да напиша книга за нашата връзка. Проблемът беше, че подобен проект не ме привличаше особено. Светът ми се състоеше от настоящето и бъдещето, не от миналото. И тогава, един ден, една внезапно проблеснала нова гледна точка промени отношението ми. Изведнъж осъзнах, че нашата история има всичко необходимо, за да бъде отличен сюжет за роман. В нея имаше куп персонажи, чиито живот, избор и действия бяха групирани около централна сюжетна линия, имаше събития, които развиваха сюжета напред до логичния взрив на кулминационната му точка, имаше и развръзка, достойна за всички изисквания на класическата драматургия. Тъкмо това, че видях историята през очите на драматург, запали моя ентусиазъм да я опиша.

Въпреки че започнах да пиша едва няколко години по-късно, за пръв път обявих намерението си да създам тази книга по време на една лекция в университета в Сан Диего през 1982 г. Тя беше озаглавена „Ползите и рисковете от философията на Айн Ранд“ и бе публикувана през 1994 г. в „Journal of Humanistic Psychology“ (можете да я намерите и на моя уебсайт www.nathanielbranden, net). За много хора лекцията е била от полза и дори им е оказала известно освобождаващо въздействие, което допълнително ме насърчи да напиша тази книга.

Замислих проекта като спомени под формата на роман под формата на спомени. Ако искате да разберете литературния метод на книгата, то това е ключът.

Има много причини, поради които човек може да реши да напише спомени, и не е задължително да ги осъзнава всичките. За едно обаче съм сигурен: исках да обрисувам възможно най-точно, исторически, връзката си с Айн Ранд. Исках да уловя същността на един блестящ, нетрадиционен мислител и писател, на една възвишена и измъчена жена, като не позволявам нито положителното да замъглява отрицателното, нито пък отрицателното да подкопава достойнствата на положителното. Исках да пиша за динамиката на интелектуалните движения и за това защо и как дори най-добрите движения могат да изкарат на бял свят най-лошото в хората, както и най-благородното. Исках да преразгледам всеки избор, който направих, и действията, които предприех през тези години; някои от решенията ми бяха катастрофални. Исках да хвърля нов поглед върху стари рани, а може би и да излекувам отдавнашни травми. Исках да изследвам процеса на собственото си формиране като индивид — и по-конкретно развитието си чрез връзките с три жени, сред които тази с Айн Ранд е драматичен връх, съсредоточил около себе си всички събития в историята. Исках да пиша за преживяването да съм влюбен — влюбен в индивиди, в идеи и в каузи. Исках да отдам почит на жената и на любовта, която в крайна сметка ме подтикна да скъсам с един живот, който беше станал разрушителен за моя растеж и благополучие.

В тази книга има съвсем малко психологически анализ. Това не е случайно. Исках да изложа фактите възможно най-точно, да оставя историята да говори сама и да позволя на читателя сам да си извади заключения.

Айн нарече своята философия обективизъм. Аз бях основно отговорен за превръщането на обективизма във философско движение. Част от настоящия разказ описва как стана това и до какво доведе.

Сред утвърдените интелектуалци винаги е имало ожесточена съпротива срещу признанието на достиженията на Айн и на това колко важна е струната, която засягаше тя у читателите си. През 1991 г. обаче „Ню Йорк Таймс“ писа, че Библиотеката на Конгреса, заедно с клуба „Книга на месеца“, е провела национално социологическо проучване, за да научи кои книги са оказали най-голямо влияние върху читателите — книги, които са променили живота им. Номер едно в класацията беше Библията; номер две — „Атлас изправи рамене“. Дали някой е правил проучване, за да разбере естеството или причините за влиянието на „Атлас“? Доколкото знам, не. Но вярвам, че моята книга ще хвърли светлина върху този въпрос.

Надявам се спомените ми да задълбочат разбирането на читателя не само за творчеството на Айн Ранд, но и за Айн Ранд като човек. В най-добрия случай те ще му помогнат да надскочи погрешните тълкувания, разпространявани както от слепите й последователи, така и от слепите й хулители. Надявам се също така читателят да отдаде дължимото на готовността на един мъж да пише доста интимно за своите влюбвания — в три много различни жени, по три много различни начина, — защото, ако и тази книга да е творба по интелектуална история, тя е и любовен роман.

Първа част

1.

„Искам да спя с теб. Сега, тази вечер, и по всяко време, когато решиш да ме повикаш. Искам голото ти тяло, кожата ти, устните ти, ръцете ти. Искам те така — без истерична страст, студено, съзнателно, без достойнство и съжаление, искам те — нямам самоуважение, с което да се пазаря, а то да ме разкъсва, искам те, искам те като животно, като разгонена котка, като курва“.

Момичето, което четеше на глас тези думи пред приятелките си, сякаш се опитваше да сдържа и отрича вълнението си. Бях озадачен от неубедителното й старание, също както и от леко нервния смях на другите две момичета. Книгата, на която реагираха така, беше очевидно изключително обаятелна за тях.

Едно от момичетата беше сестра ми Флорънс, на двадесет и една години, със седем години по-голяма от мен.

В този летен следобед през 1944 г. някъде далеч от Торонто, Канада, където живеехме, се водеха войни, човешки същества срещаха насилствена смърт. В Париж германските войски се предаваха на френските и американските сили. В Тихия океан генерал Макартър започваше разрушителни бомбардировки над японския флот. За мен всичко това беше доста далечно.

През онзи следобед нито радиото, нито вестниците можеха да събудят интереса ми. Като че ли нищо не можеше да го събуди.

Седях в голям фотьойл в нашата дневна, с крака, изтегнати на една страна. Както обикновено, зяпах безцелно наоколо. Не очаквах сестра ми Флорънс или двете й приятелки да ми обръщат внимание, а те не ми и обръщаха. Бях се вмъкнал в стаята няколко минути преди това, в отговор на мистериозно приглушените им, развълнувани гласове. Нямаше къде да ходя и какво да правя, така че слушах и си мислех, че има нещо глупаво в такова поведение у двадесет и една годишни. Макар и само на четиринадесет, аз се усещах независим и изпитвах чувство на леко превъзходство.

След няколко минути, без да ми кажат и дума, те излязоха от стаята.

Бяха оставили книгата на масичката за кафе.

Пристъпих към нея донякъде с пренебрежение, вдигнах я и погледнах заглавието. „Изворът“, роман от Айн Ранд. Прочетох прашната обложка и разбрах, че основната идея на книгата е, че егото, тоест независимият ум, е „изворът на всеки човешки прогрес“. Бях заинтригуван. Разгледах снимката на автора на задната корица. Лицето не приличаше на нито едно от онези, които бях виждал дотогава. Може би тъмните, проницателни, напрегнати очи, излъчващи някаква извисена съзнателност, придаваха на лицето обаятелен, дори екзотичен оттенък.

Смътно си спомнях, че едно момче от нашата улица ми беше споменало за книгата преди няколко месеца. Опитах се да се сетя какво ми беше казало — нещо за архитект с много необичайна житейска философия. Отгърнах първата страница.

„Хауърд Роурк се засмя“. Така започваше.

Има изключителни преживявания, които остават завинаги врязани в паметта. Преживявания, които са житейски обрати. Моменти, часове, дни, след които нищо вече не е същото. Прочитът на тази книга беше такова преживяване.

Стилът беше невероятно целенасочен и ясен. Имах чувството, че всяка дума е избрана с мъчителна грижа; книгата изглеждаше напълно лишена от случайни моменти. Това беше стилизация, каквато не бях виждал никога преди, и беше приложена до последната подробност. Способността на автора да събужда преживяване за зрителна реалност веднага се наби на очи, и то зрителна реалност с блясък и точност от най-висш порядък.

Изказът, образите и ритъмът на автора ме грабнаха. Стилът отразяваше съчетание между преживяване и интерпретация, един вид осъзнаване на събитието, каквото никога не бях срещал преди, и все пак ми се струваше интимно познато.

Шест години по-късно, при една от ранните ми срещи с Айн Ранд, аз й казах: „Развълнувах се не само от стилизацията на текста — особеният начин, по който виждаш и пресъздаваш реалността, който пронизва всяка дума, — а сякаш бях в стилизирана вселена“. Тя плесна с ръце, възхитена от представата за тази картина, и след това я споменаваше много пъти.

Първата глава от книгата излага основните черти на характера и основните моменти от живота на Хауърд Роурк. Млад мъж, страстно отдаден на архитектурата, той тъкмо е бил изгонен от университета, задето е проектирал сгради, скъсали напълно с традицията. Той е равнодушен към изключването си и знае, че не могат да го спрат. Целеустремеността му идва не от мненията или ценностите на другите, а от собственото му вътрешно виждане и убеждения.

Романът обхваща почти две десетилетия от живота на Хауърд Роурк. Сюжетът на „Изворът“ разработва темата за битката на великия пионер, на един гениален архитект, срещу общество, сляпо ориентирано към традицията и ценящо посредствеността. Абстрактната тема е разработена като драматизация на моралността на индивидуализма.

Всяко произведение на изкуството е психологическо себеразкриване. Художникът заявява пред света: „Това е важно според мен — важно е аз да го изразя, а другите да го видят“. Интензивната реакция спрямо произведение на изкуството е също толкова ярко психологическо себеразкриване. В повечето случаи корените на нашите реакции лежат дълбоко в подсъзнанието ни, но ценностите, философията и усетът ни спрямо живота по необходимост се проявяват, когато се изправим пред произведение на изкуството — и се влюбим.

Докато четях „Изворът“, осъзнавах, че Айн Ранд се е докоснала до мен по някакъв уникален начин и че в основните ценности в романа — независимост, почтеност, любов към работата и свещено чувство за мисия в живота — съм открил свят, по-интересен, зареден с повече енергия и предизвикателство, та дори и по-реален от света около себе си.

Бях онова, което психолозите наричат „отчужден младеж“. Разбира се, аз се чувствах радикално различен от всички, които познавах, и то до степен понякога да смятам, че нямам почти нищо общо с когото и да било. На моменти се чувствах почти непоносимо самотен. Самата идея за отчуждение обаче е донякъде двояка: до известна степен всяка мислеща личност преживява отчуждение като страничен ефект от независимостта, макар и да не вярвам, че независимостта е била единствената причина за собственото ми отчуждение.

През юношеските ми години чувството ми за дистанция спрямо другите хора се задълбочи. Не помня да съм бил особено нещастен, по-скоро непрекъснато търсех и поставях всичко под въпрос. Онова, което търсех, ако и да нямах думи, за да го назова, беше свят, който да отговаря по някакъв начин на чувството, което изпитвах като дете, докато тичах по улицата. Копнеех за място, изпълнено със смях и предизвикателства, и за заредено с неизчерпаема енергия вълнение. Исках да откривам герои. Вместо това обаче виждах свят, в който животът се смяташе не за приключение, а за товар, и в който да пораснеш означаваше да се примириш.

Чувството ми за все по-плътна изолация и отчуждаване се превърна в психологически декор за събитията, които последваха — дори за тези, дошли в живота ми двадесет години след това.

Живеехме в предимно англосаксонско Торонто; родителите ми бяха руски евреи, които така и не се интегрираха напълно в канадската културна среда. От самото начало в дома ни цареше чувство за безродничество и път без посока. Аз нямах чувство за принадлежност — нито спрямо Торонто, нито спрямо което и да е друго място. Даже и не знаех какво е това чувство за принадлежност. За мен празнината беше нещо нормално.

Осъзнавах, че и двамата ми родители не се чувстват уверени във всекидневието си. От двамата майка ми със сигурност беше по-здраво стъпила на земята. Дейна жена без отдушник за енергията си, тя усещаше, че животът трябва да се „грабне“, но нямаше представа как и се вбесяваше на баща ми, който май също не знаеше как става. Баща ми, от друга страна, беше по-пасивен, направо мечтател. Любимата му отмора и начин да се измъкне от майка ми беше неговата градина, където обичаше да работи, особено когато майка ми ревеше да дойде и да се оправи с някакъв семеен въпрос.

Най-голямата грижа на майка ми беше какво ще си помислят хората. За нея реалността беше само онова, което смятаха другите. От днешна гледна точка мога да разпозная, че е живяла в състояние на хронично безпокойство.

И все пак тя създаваше минималното семейно чувство, което съществуваше в нашия дом. Приносът на баща ми, освен това да ни издържа, беше от различно естество: той внасяше в живота ни музика и литература — гласа на Карузо и пиесите на Шекспир например.

Баща ми държеше магазин за мъжко облекло в работническо предградие на Торонто. Бях принуден да работя там през повечето съботи и ненавиждах това, защото исках повече свободно време за себе си. Той очевидно смяташе, че свободното време, като изключим музиката и литературата, е само за малките деца и може би за момичетата; мъжете работеха.

Спомням си множество моменти, в които се опитваше да изрази физически нежност към майка ми, но не мога да се сетя и за един път, в който тя да не го е срязвала безцеремонно. Караха се доста, най-вече заради склонността на баща ми да се изолира вътрешно, да започва да говори за птици и цветя, когато майка ми искаше да обсъдят някой паричен или семеен въпрос.

Ако майка ми страдаше от тревожно разстройство, то баща ми беше пасивно — агресивен. Не изпитвах близост към когото и да е от двамата, макар и понякога да ги съжалявах, осъзнавайки колко безрадостен е животът им.

Веднъж, когато бях на шестнадесет и бях пропуснал да свърша някаква домакинска работа, баща ми, раздразнен и ядосан до бяс, ме зашлеви. Стояхме и се гледахме. Той изглеждаше изпълнен с горчива безнадеждност: не можеше да контролира семейството си, не можеше да спечели уважението на жена си, не можеше дори да накара сина си да свърши нещо като хората. Не изпитах нито болка, нито гняв. За него прибягването до физически удар беше един вид признание за безсилие, и в този момент аз се почувствах по-възрастен от него. Не беше приятно чувство.

Като единствен син получавах много сигнали, че на мен се възлагат множество важни семейни надежди; от мен се очакваше да постигна нещо забележително в живота. От друга страна обаче получавах и сигнали, че мога да се окажа пълен провал, защото не показвах особен интерес към парите, бизнеса и другите неща, които „хората“ мислеха за важни.

Едно от най-ранните ми впечатления за възрастните като цяло беше, че рядко казваха какво чувстват или мислят, а по-скоро говореха онова, което според тях щеше да послужи на някаква определена цел. Когато бях малък, това понякога ме терзаеше. Като пораснах, се опитах да го разбера, убеден, че разбирането е защита, че разбирането е сила. Понякога ми се струваше, че самите те не знаят какво мислят или чувстват и че просто си измислят обяснения в крачка. Изпитвах нетърпима жажда за рационалност и праволинейност. Израснах недоверчив.

Обичах движението — карах колело, катерех се по дърветата, стрелях с лък, — но тези мои занимания бяха почти толкова самотни, колкото и четенето. Рядко признавах пред себе си колко много копнея за човешка дружба. Исках да харесвам хора, да им се възхищавам, но бях безразличен към ценностите и грижите на връстниците си: да завоюваш любовта на мама и татко, да бъдеш популярен или да се клонираш в образа на някоя ефимерна модна личност. Другите сигурно са смятали безразличието ми за превземка.

Не познавах човек, с когото да говоря за онова, което имаше най-голямо значение за мен, който да се вълнува също толкова силно от важността на определени идеи или от великите житейски въпроси. С изключение на две или три момичета, към които изпитвах мимолетно увлечение, нямаше човек на моята възраст, който сериозно да ме интересува.

Случваше се да срещна някого, с когото да проведа няколко вълнуващи разговора. Мислех си, че съм намерил приятел, но по някое време или аз решавах, че той не е особено „сериозен“, или пък той се отдръпваше, очевидно загубил интерес към нашите доста интензивни дискусии.

Освен това — и това ме озадачаваше и плашеше — хората, които изглеждаха наистина сериозни, обикновено бяха депресирани. Аз бях единственият наоколо, чийто интерес към различни идеи беше жизнерадостен. Дори и без разликите в мирогледа моето щастие ме отдалечаваше от другите много повече, отколкото страданието ми.

От време на време провеждах интересни разговори с моя братовчед Алън Блументал. Алън беше отличник, примерен син, олицетворение на приличието в почти всяко възможно отношение. Иронията беше в това, че докато майка ми искаше да приличам повече на него, неговата майка искаше той да прилича повече на мен заради агресивността ми; двамата често се шегувахме на тази тема. Алън беше две години по-голям от мен и понякога изпускаше по някой помпозен укор, че трябвало да съм по-ориентиран към семейството си и „по-конвенционален“, тоест по-отстъпчив. Но беше интелигентен и можехме да разговаряме по теми като тази защо хората вярват в Бог и дали има основание за свободна воля. Алън ме запозна с един роман на Ромен Ролан, „Жан-Кристоф“, в който се разказва за живота и борбата на един гениален музикант. Той само подсили едно убеждение, което вече се беше породило у мен, особено след като прочетох „Изворът“ — че герой е онзи, който проявява постоянство. „Жан-Кристоф“ беше много значим за Алън, защото и той мечтаеше да стане концертиращ пианист. Неговите родители искаха да стане лекар, и в крайна сметка той наистина стана лекар, а след това — и психиатър.

През тези години живеех в някаква празнина, но тъй като не познавах друг живот, невинаги осъзнавах това. Не ми беше особено трудно да забравям знаците и за враждебност, и за приятелство. Защитаваше ме неизкоренимото ми убеждение, че да си жив е нещо велико, и надеждата ми, че някой ден в бъдеще ще открия хора като себе си.

Между четиринадесетата и осемнадесетата си година четях и препрочитах „Изворът“ почти непрекъснато, с отдадеността и страстта на равин, изучаващ Талмуда. Романът беше най-важният ми другар в юношеството. Когато отварях страниците му, се пренасях в свят, където онова, което ме интересуваше, беше наистина важно.

Имаше някои сцени, към които се връщах отново и отново, като към любими музикални творби. Едната беше в края на първата част. В момент на борба и лишения Роурк получава огромна поръчка, която може да определи кариерата му. Има обаче едно условие — да промени неконвенционалния дизайн на сградата. Роурк обяснява защо е важно и сградата, и човекът да са нерушимо праволинейни, защо една сграда не може да продава частици от душата си. Събеседниците му отстъпват, че може и да е прав, но твърдят, че в практическия живот човек не може да бъде толкова последователен. Дават му ултиматум: „Да или не, господин Роурк?“ След един дълъг, изпълнен с агония миг, Роурк казва: „Не“. Ужасен, един от членовете на борда на директорите казва: „Но вие имате нужда от тази поръчка. Необходимо ли е да сте толкова фанатично себеотрицателен?“ А Роурк, притиснал до гърдите си чертежите, отговаря: „Това беше най-себичното нещо, което някога сте виждали“.

Още щом прочетох пасажа за пръв път, разбрах какво има предвид Роурк. Да постави нерушимостта на собствените си убеждения, ценности и ангажименти над славата, светския успех или парите не е акт на саможертва, а върховен израз на себичност във възможно най-благородния смисъл на думата. Ако беше схванал действието си като саможертва, то щеше да изгуби всичко морално в себе си.

Всичко, което бях чул някога за добродетелта на саможертвата и себеотрицанието, стана абсурдно и безсмислено. То не отговаряше на онова, което изискваше животът — или величието. Не да жертваш себе си, а да си останеш верен на всяка цена — това беше възгледът за героичното, който предлагаше „Изворът“.

Друга сцена, която беше от изключително голямо лично значение за мен, беше сцената с момчето на велосипеда в началото на четвъртата част. Млад човек, тъкмо завършил колежа, минава с колелото си през гората и мисли за бъдещето си. Иска да обича и да се възхищава на другите, но е най-щастлив, когато е сам. Това го натъжава, защото копнее за човешка радост и достижения като стимул и вдъхновение. Стига до една поляна, спира там и обгръща с поглед долината; вижда поредица от сгради, спиращи дъха — великолепна симфония от камък. Потънал в съзерцание на този отговор на своя копнеж, той най-накрая забелязва човек, седнал сам на една скала, съзерцаващ същата гледка. „Кой е построил това?“ — иска да знае момчето. „Аз“ — отговаря мъжът. „Как се казвате?“ — пита момчето, а мъжът отвръща: „Хауърд Роурк“. Момчето му благодари и продължава. „Роурк гледаше след него. Никога не беше го виждал преди, едва ли щеше да го види някога пак. Не знаеше, че му е вдъхнал смелост да се изправи пред цял един живот“.

Имаше една сцена в „Изворът“, която препрочитах стотици пъти. Заради едно-единствено изречение тази сцена беше по-важна за мен от всяка друга в книгата. Питър Кийтинг, паразитиращ, но успешен архитект, моли Роурк да проектира държавния жилищен проект „Кортланд“ и да му позволи да пожъне лаврите. Преди години Кийтинг е завършил архитектурната академия с почести в деня, в който са изгонили Роурк. По-късно, когато и двамата вече работят — Роурк се бори отчаяно да оцелее, докато Кийтинг се издига до върховете на професията си — Кийтинг непрекъснато посещава Роурк, за да моли за професионална помощ. Кийтинг е човек „втора ръка“, без независими ценности или преценки, човек, който живее чрез и благодарение на другите. Роурк, пионерът, егоистът, човекът, който живее заради себе си и благодарение на собствения си разум, е водил осемнадесетгодишна битка с обществото. Сега архитектурните му идеи започват да взимат връх и при него идват все повече клиенти. Кийтинг, почивал години наред върху престиж, който не е завоювал, сега се хлъзга надолу. Роурк, вдъхновен от предизвикателството на „Кортланд“, се съгласява да го проектира от името на Кийтинг, но при едно условие: сградите да бъдат построени точно както ги е проектирал Роурк. В рядък, жалък миг на откровеност, Кийтинг се бори да разбере мотивите на Роурк. „Всички ще кажат, че си глупак… Всички ще кажат, че аз получавам всичко…“ А Роурк отговаря: „Ще получиш всичко, което обществото може да даде на един човек. Ще си запазиш всичките пари. Ще получиш цялата слава или почести, които някой може да ти даде. Ще получиш и благодарността на обитателите. А аз — аз ще получа онова, което никой не може да даде на един човек, освен самия той. Аз ще съм онзи, който е построил «Кортланд»“.

За мен — независимо дали бях на четиринадесет, на петнадесет, шестнадесет, седемнадесет или осемнадесет — тези думи — „Аз ще съм онзи, който е построил «Кортланд»“ — бяха като химн, като боен вик, увенчал почти благоговейното ми отношение към съзидателния труд и самодостатъчността на творческия процес. Това чувство никога не ме е напускало.

В предисловието към юбилейното издание, посветено на двадесет и петата годишнина на „Изворът“, Айн каза, че романът е утвърждение на младежкия дух. Собствените ми преживявания, докато го четях, могат само да потвърдят това. Той утвърждава младежкия дух — както и убеждението, че радостта е възможна за човешките същества, че гибелта и поражението не са неизбежната ни съдба.

Не мога да коментирам влиянието, което ми оказа „Изворът“, без да обърна внимание на неговата кулминация, породила толкова спорове: моментът, в който Роурк взривява „Кортланд“. Колко ли разногласия, колко ли дискусии трябва да е предизвикал този епизод сред безброй читатели! Когато за пръв път четох книгата и при всеки последващ прочит аз се вдъхновявах от преплитането на всички образи и техните конфликти при тази кулминация, както и от развръзката на историята.

Елсуърт Тухи, архитектурният критик, който помага поръчката за „Кортланд“ да бъде дадена на Кийтинг, е първият значим портрет на злото на Айн Ранд. Тухи е социалист, който проповядва себеотрицание, саможертва и колективизъм като средство да се добере до власт над другите човешки същества. Сега, след години на пъклени замисли, целта му е да установи контрол над вестникарската империя на Уайнънд, в която работи като колумнист. Негов шеф и мишена на манипулациите му е Гейл Уайнънд.

Гейл Уайнънд е замислен като великата трагична фигура в „Изворът“. След като на млади години е отстъпил пред убеждението, че доблестта и почтеността нямат шанс в човешкото общество, той стига до заключението, че единственият избор е да управляваш или да те управляват — и избира да управлява. Той насочва енергията и гения си към това да създаде огромен вестникарски синдикат, който не изразява собствените му ценности или убеждения, а поощрява най-долните ценности и вкусове на тълпата. С изключение на „Банър“, нюйоркския си вестник, Уайнънд има само две страсти в живота: Доминик Франкон, за която се жени, и Хауърд Роурк, когото първо се опитва да подкупи, а след това направо обожава. Роурк е въплъщение на невъзможното — почтен човек. Но Уайнънд започва да разбира, че ако Роурк може да бъде едновременно практичен и успешен по собствените си морални стандарти, то за живота на Уайнънд няма никакво оправдание.

Уайнънд не знае, че Доминик и Роурк са влюбени един в друг. Доминик е напуснала Роурк преди години, преди да срещне Уайнънд, защото не е можела да понесе да види разрушението, за което е била сигурна, че го очаква. Подобно на Уайнънд, тя смята, че доброто няма шанс в човешкото общество, но не търси нищо от света, който презира. Омъжва се за Уайнънд, когото смята за въплъщение на злото, в решителен акт на саморазрушение, тъй като иска да унищожи собствения си екстаз от живота. След това става свидетел на пропадането на Кийтинг, вижда как Роурк печели битката си, наблюдава безпомощността на Уайнънд пред него, и в крайна сметка започва да вижда колко безпомощно е злото.

За мен, а несъмнено и за много други млади хора, търсещи рационален поглед към живота, книгата показваше, че моралното и практичното не са в конфликт, стига човек да знае какво всъщност е морално. Не това чувах от връстниците си и от по-възрастните.

Когато „Кортланд“ е завършен, Роурк открива, че е бил напълно обезобразен. Правителствените чиновници са използвали структурните и инженерните планове на Роурк, без които проектът би бил невъзможен, но драстично са променили външния вид, причините за което са дребнави и лични. Кийтинг и Роурк не могат да получат правна защита; правителствената служба не може да бъде съдена или задължена да спази договора си.

Роурк взривява „Кортланд“ и чака на мястото на експлозията да бъде арестуван. Срещу него се надига буря от обществено възмущение, дирижирана от Елсуърт Тухи, който подчертава, че „Кортланд“ е жилищен проект за бедните. Мотивите на Роурк нямали никакво значение.

Питър Кийтинг (който е направил последно отчаяно усилие да спаси кариерата си чрез поредния акт на паразитизъм) е публично посрамен и осъзнава напълно своята посредственост. От моята юношеска перспектива характеристиката на Кийтинг олицетворяваше онзи конвенционален манталитет, който толкова ме отблъскваше — непрекъснатата загриженост „какво ще си помислят хората“.

Гейл Уайнънд се опитва да използва „Банър“ — за пръв път в живота си, — за да поддържа кауза, в която вярва — защитата на Роурк. Неговите читатели го изоставят и Уайнънд научава, че не той ръководи общественото мнение, а то го контролира и насочва. За да спаси вестника си, той най-накрая се присъединява към хора, изобличаващ Роурк. Признал обаче безсмислието на кариерата си и че стремежът към власт го е поробил, той затваря „Банър“. Разбира, че един човек не може цял живот да жертва ценностите си, и да очаква да се измъкне от последствията.

Когато наближих двадесетте, често спорех с хора, които обвиняваха Айн Ранд в ницшеанство. По онова време вече знаех кой е Ницше, и за мен беше очевидно, че образът на Гейл Уайнънд е тъкмо упрек срещу Ницше — убеждение, което след това Айн Ранд потвърди. „Един истински и последователен егоист — заяви в един разговор тя — никога не би търсил власт над други човешки същества. Би бил твърде независим за такова нещо. А търсенето на власт винаги означава зависимост“. За мен това беше напълно ясно още докато четях книгата.

Взривяването на „Кортланд“ подлага Доминик на възможно най-суровото изпитание; онова, което цени най-много — Роурк — е в много по-голяма опасност от когато и да било преди. Тя обаче не се бои за него. Знае, че е прав, че е победил, независимо какво ще стане. Тя се примирява с любовта си и се присъединява към него.

Образът на Доминик за мен беше най-обезпокоителният в цялата книга; не можех да разбера психологията й. Тя трябва да се възприема много абстрактно, много символично. Веднъж Айн си призна съвсем направо: „Ако приемеш Доминик буквално, тя е доста глупава. Трябва да я разглеждаш по-скоро като проекция на определено поведение, доведено до крайност — идеалист, парализиран от отвращение“. Но онова, което все пак ме привличаше, беше страстта и одухотвореността на Доминик. Тя беше жрица, изпаднала в транс, и със сигурност беше по-интересна от „нормалните“ момичета, които срещах в Торонто.

Любовта на Доминик към Роурк ми повлия дълбоко и с нещо друго — с изключителната важност на възхищението за романтичната любов, противопоставено на смесицата от привързаност и презрение, която като че ли минаваше за любов у толкова много хора. Точно това пълно отдаване, мислех си, искам да изпитам към жена някой ден, както и тя да го изпитва към мен.

Речта на Роурк пред съдебните заседатели по време на процеса обобщава философията на романа: всеки прогрес, всяко достижение идват от независимия ум; алтруизмът, учението, че себеотрицанието в услуга на другите е най-висш идеал, е инструмент за контролиране и в крайна сметка за поробване на производителните мъже и жени; човешкото същество не е жертвено животно, а има право да съществува заради самото себе си; обществото зависи от работата на творците и има право да я използва само при условията, поставени от нейните създатели. Роурк е оправдан.

Слушах момчетата от махалата да говорят за момичета, за популярни песни и бейзбол. Седях в час, докато учителите говореха за география и социални науки. Слушах на семейните вечери родителите си да се карат или да наставляват сестрите ми или мен. Но онова, което всъщност чувах и виждах, бяха събитията и образите от „Изворът“, смехът в екстаз, който въплъщаваше възгледа за живота в книгата.

Точно това, разбира се, е и вдъхновяващата сила на романтичното изкуство. Противно на претенциите на натурализма, младият човек няма нужда от описания на съседите си, а от бягство от тях, към по-широко виждане за възможностите в живота.

„Изворът“ за мен беше неоценим помощник за психологическото ми оцеляване. Не са много романите с подобна сила.

Въпреки че и трите ми сестри харесваха книгата и й се възхищаваха, всяка по свой си начин, Флорънс и Илейн понякога ме закачаха за нея. Флорънс, която беше социалистка за малко, беше заинтригувана от романа, но настояваше, че целта му е да даде етично оправдание на капитализма. Аз нямах особена представа какво е капитализъм и й казвах, че е луда. Въпреки че тя не беше права съвсем дословно, нейното наблюдение говореше за прозорливост, за която след години Айн я поздрави.

Най-малката ми сестра, Рива, четири години по-голяма от мен, изглежда изпитваше най-много емоции по повод на книгата и понякога говорехме за това. И двамата бяхме малко срамежливи, трудно споделяхме интимните си чувства, ако и по онова време да бях по-близък с Рива, отколкото с всеки друг в семейството.

Сякаш и четиримата живеехме в свои собствени светове, имахме различни цели и грижи. През лятото на 1944 г., когато за пръв път открих Айн Ранд, Флорънс работеше в една кантора, Илейн се готвеше да учи за медицинска сестра в университета в Бъфало, Рива беше на път да влезе в университета в Торонто, а аз наближавах втората си година в гимназията, нетърпелив да разбера какво ме чака в бъдеще.

Същата есен майка ми забеляза моята мания по „Изворът“. Въпреки че не я беше чела (за разлика от останалите членове на семейството, тя не четеше книги), това леко я притесни. Искаше външно мнение и покани на вечеря Селина Хърман, преподавател по хебраистика и „интелектуалка“, за да обсъждаме „Изворът“. Тази вечер щеше да има невероятни последствия за моето бъдеще.

За мен беше добре дошла възможността да обсъдя книгата с някого, който наистина може да се интересува от нея. Тъй като Селина не беше чела романа, аз й го разказах накратко. След това й го подадох и зачаках мълчаливо, докато тя четеше речта на Роурк в съдебната зала.

— Е, ами в това няма нищо ново. Това е добре позната философия, нарича се анархизъм.

На следващия ден пропуснах училище и по-късно фалшифицирах бележка уж от майка ми, в която пишеше, че съм бил болен. Отидох в клона на обществената библиотека на Торонто на улица „Блур“ и открих „Proposed Roads to Freedom“ на Бъртран Ръсел — изследване на социализма, анархизма и синдикализма. Прочетох цялата книга същия ден и затвърдих преценката си, че Селина греши. Посланието на Айн Ранд в „Изворът“ беше съвсем различно, беше основно етично и психологическо. Но се заинтересувах от анархизма и философията; започнах да чета други книги от Ръсел, а после и от други философи.

Що се отнася до политиката и икономиката, аз така и не открих капитализма (поне през тези години) или концепцията на бащите основатели за правителството като защитник на неотчуждаеми права или пък идеята за свободна пазарна икономика. Реших, че принудителната власт над другите човешки същества е зло, а анархизмът е единствената защитима политическа философия. Чудех се дали Айн Ранд ще се съгласи с мен.

Продължих да отсъствам от училище, фалшифицирайки извинения от майка ми, и да прекарвам дните си в библиотеката. Сякаш ме бяха изпуснали в сладкарница.

Накрая в ръцете ми попадна книга по психология. Спомням си, че я прегледах, бавно осъзнавайки темите и въпросите, които психологията разглежда. Какво причинява емоциите ни? Може ли нашият избор наистина да бъде свободен? Откъде произлиза геният? Това беше началото на страст за цял живот.

През онази година (бях на четиринадесет), взех две решения: да стана психолог и писател. Психолог заради нещата, които исках да разбера, а писател, защото исках да придам обективна форма на онова, което чувствах, вярвах, разбирах и си представях.

Същата година не успях да премина в по-горен клас. Бях пропуснал твърде много часове и бях прекарал твърде много време в четене на книги извън учебните нужди.

Не чувствах и капка вина за решението си как да прекарвам времето си, но мисълта за провала в училище все пак ме мъчеше. Убедих майка си да ме запише в специално училище, което предлагаше четири гимназиални години за една. В това училище нямаше спорт, нямаше социални събития, и много от учениците бяха възрастни. Към всички се отнасяха с уважение, като към големи хора. Бяхме там с една-единствена цел, която всички осъзнаваха: да учим. Това беше най-удовлетворителната учебна година в живота ми и аз я завърших с най-високите оценки, които някога съм имал.

Извънкласните ми проучвания не спряха, просто бяха ограничени до вечерите и уикендите.

В „Изворът“ се споменаваше драматург, на когото Айн Ранд очевидно се възхищаваше — Хенрик Ибсен. Така че аз отидох в библиотеката и открих театъра. Взимах картите на сестрите си, за да мога да заемам десет-дванадесет книги или пиеси едновременно. Между петнадесетата и седемнадесетата си година сигурно съм прочел към две хиляди пиеси. Написах и няколко собствени. Театърът се беше разкрил пред мен като отделен вид съществуване, по-стимулиращо от всяко друго.

Бях атеист от дванадесетгодишна възраст. Един ден си вървях по улицата, погледнах нагоре в небето, и през мен сякаш мина ток. Изведнъж осъзнах вселената като нещо единно, и си помислих, че ако Бог е необходим, за да обясни нейното съществуване, то какво обяснява съществуването на Бога? Ако Бог съществува, той е поне толкова удивителен и впечатляващ, колкото е и самата вселена, и има също толкова силна нужда от обяснение. Но тогава кой е създал онова, което е създало Бог? Не е ли по-разумно да приемем съществуването на вселената като отправна точка? Каквито и стадии да е преминала в развитието си, каквито и да са били формите й в различни моменти, в някакъв окончателен смисъл вселената е. Това е началото. Изпитах невероятен прилив на възторг, когато гледах синьото небе над главата си, зелените дървета по нашата улица, хората, колите, играещите деца. Почувствах любов, каквато никога преди това не бях изпитвал съзнателно — любов към живота, към съществуването като такова. Бях обзет от изключително дълбоко чувство за ведрост.

— Най-умните хора вярват в Бога! — крещеше на вечеря същата вечер майка ми. — Айнщайн вярва в Бога! Как можеш ти да не вярваш в Бога?

Аз я прекъснах:

— Но защо вярват хората?

— Тези хора са изключителни. Трябва да знаят.

Същото чувах и в училище: „Да не мислиш, че ти си единственият, който знае кое е вярно, а всички други грешат?“. Започнах да мисля, че повечето хора вярват в Бога само защото другите вярват, а не заради някакво собствено прозрение, знание или преживяване. Чудех се дали това не е основата за повечето им вярвания.

Реших, че най-важното е да запазя суверенитета на собствения си ум — срещу семейството, учителите и който и да е друг, който може да се опита да ме накара да видя света по неговия начин, а не такъв, какъвто беше той в собствените ми очи. „Ето защо «Изворът» е бил толкова важен за теб — ми каза по-късно Айн. — Вече си тръгнал по пътя към основната идея на романа“.

Само че начинът, по който прилагах идеята за независимост, не беше винаги положителен. При срещите си с други хора се прикривах твърде много. Пазех се и не попивах от учителите си неща, които можеха да ми бъдат от полза. В по-късните години често се борех да преоткрия колелото.

Имаше и друг аспект, в който тълкувах погрешно идеята за независимост. След като прочетох „Изворът“, започнах да се упреквам за самотата си. Казвах си, че това е слабост. Представях си, че един идеален мъж може да се наслаждава на хората, без да страда от отсъствието на удовлетворителни връзки. Борех се да потисна желанието си за човешко приятелство. Интересно, но тъкмо Айн ми помогна да разбера същността на грешката си. „Мога да разбера как си останал с такова впечатление от «Изворът», — каза ми тя — но това е грешка“. И то грешка, която, както научих по-късно, много хора са правили, след като са чели романа.

Едно от последствията от моята сдържаност беше, че понякога не успявах да видя как момичетата, които харесвах, отвръщаха на чувствата ми. Лесно подминавах проявите на интерес или топлота. Веднъж — вече бях прехвърлил двадесетте — споменах пред Айн: „Като юноша нямах особен успех с противоположния пол. Може би бях твърде сериозен. Така или иначе, момичетата не ме харесваха“. А тя ме зашемети с прозрението в отговора си: „И да те харесваха, щеше ли да забележиш?“

Жената, на която се възхищавах, не беше като Доминик, а като Кира, героинята от първия роман на Айн „Ние, живите“, който открих, когато бях на шестнадесет. Кира ме порази — беше много по-рационална, много по-здрава психологически: — млада жена, изпълнена с „целенасоченост, презрение към непоследователното и яростна невинност“. Тя е отдадена на работата, любовта и личната свобода, и няма никакви колебания по отношение на тях. Това ми беше напълно познато.

„Ние, живите“ разказва за борбата на трима млади и талантливи хора да живеят и да постигнат щастие в Съветска Русия, както и за начина, по който системата унищожава и тримата, и то не въпреки, а тъкмо заради техните добродетели. Когато за пръв път прочетох книгата, не знаех, че Айн Ранд е емигрирала в Съединените щати от Съветска Русия.

„Можеш ли да си представиш какво беше да чета романа ти — казах аз на Айн след няколко години — и същевременно да слушам хората да говорят за Съветска Русия като за благороден експеримент?“ Айн ми отговори: „А можеш ли ти да си представиш какво беше да го пиша, да познавам тоя ад, и същевременно да слушам американците да говорят така за Русия — без изобщо да разбират и да оценяват собствената си страна?“

По същото време, когато открих „Ние, живите“, аз попаднах и на друга нейна творба. „Химн“ беше новела, написана няколко години преди „Изворът“. В бъдещия свят на „Химн“ думата „аз“ е изчезнала от езика, заедно с идеята за егото. Индивидът говори за себе си като за „ние“, а за другите — като за „те“. Борбата на героя да се отличи и назове себе си е разработена с такова напрежение, че когато след много страници, изпълнени с „ние“, стигнах до първия ред на кулминационната глава, изпитах невероятно чувство за мощ: „Аз съм. Аз мисля. Аз искам“.

Свързвах тази борба с моята собствена, като разглеждах и двете не от политическа, а от психологическа гледна точка. Борбата, изключително изострена в юношеството ми, беше да си изградя чувство за идентичност и възглед за живота, които да не отстъпват пред мненията и ценностите на другите. За мен Айн Ранд беше най-видният защитник на независимостта, а така се превръщаше и в щит срещу света, който да предпази собствения ми растеж.

Няма как да разбере човек привлекателността на Айн Ранд за младежта — а и за читателите на всякаква възраст, — ако не схване колко задълбочено и многопластово въздейства тя на търсенето на индивидуалното, на независимостта и себереализацията.

Един от най-значимите спомени от юношеските ми години е за разговор, който проведох със сестра си Флорънс една вечер. Говорехме си за това какво искаме от живота. Беше рядко събитие. Обикновено нямахме кой знае колко контакти и не бих казал, че споделяхме много общи интереси.

— Някой ден искам да намеря нещо велико, някаква битка, кръстоносен поход… — казах аз. — Нещо, което наистина да си струва да се воюва за него… Нещо, което да изиска от мен всичко, което съм, и всичко, което мога да дам… Нещо важно. Нещо наистина предизвикателно.

Флорънс, която често се опитваше да ме предпази от това или онова, отбеляза замислено:

— Но в битките понякога се случва някой да бъде ранен.

Битка, която да си струва — точно това щях да намеря в света на Айн Ранд. Мъчех се да изразя този копнеж пред Флорънс… Но, както щях да открия, истинските битки са много по-различни от битките на нашите мечти.

През 1948 г. — вече бях на осемнадесет — познавах „Изворът“ толкова добре, че ако някой ми прочетеше изречение от книгата, аз можех да изрецитирам пасажа преди и след него. Това доведе до едно практическо последствие, което по-късно щеше да се окаже доста важно: бях се запознал задълбочено с начина, по който работеше съзнанието на Айн Ранд. Сякаш имаше пряка връзка между нейната и моята душа. От първата ни среща ме деляха две години.

След гимназията прекарах дванадесет месеца в Уинипег, Манитоба, където работех в бижутерийния магазин на чичо си, Дейвид М. Коп. Докато баща ми продължаваше да бъде все така дистанциран, майка ми ме умоляваше да забравя за психологията и да се възползвам от възможността, която брат й ми предлагаше — да се присъединя към бизнеса му. Чичо Дейв беше забогатял от бижутерия и недвижими имоти. Нямаше деца и беше готов да ми предложи осигурено бъдеще, стига да остана да живея и работя с него в Уинипег.

— Имаш мозък — казваше ми той — и те бива в приказките.

Мисля, че харесваше енергията и самоувереността ми. Когато му благодарих за щедростта и му обясних, че имам други амбиции, той беше мил и благосклонен. Не ме притисна, въпреки очевидното си разочарование. Каза ми, че ако искам да отида в колеж, да стана психолог или каквото и да е друго, и ако за родителите ми е трудно да поемат разходите, той ще се погрижи за това. Майка ми ме умоляваше да поработя в магазина му поне година, преди да взема решение. Съгласих се, знаейки, че в края на тази година ще направя точно това, което бях планирал.

През есента на 1948 г., когато тъкмо се бях установил в Уинипег, срещнах Ърл Хайман, страстен почитател на книгите, чийто баща имаше великолепна библиотека. За мен беше удоволствие да посещавам дома им, в който говорехме само за книги. Един ден Ърл ми каза:

— Мислех си… Имам една стара приятелка, с която трябва да те запозная. На деветнайсет е и е в колежа. Иска да стане писател и говори за „Изворът“ също като теб. Казва се Барбара Уейдмън.

В началото се оказа трудно да нагласим срещата. Барбара се изплъзваше няколко пъти. По-късно ми каза:

— Той говореше толкова много колко си блестящ, че си те представях метър и петдесет, с дебели очила и изключително чувствителен — с една дума, „интелектуалец“. Изобщо не бях любопитна да те видя.

Ърл се наложи. Отидохме до дома на Барбара, на една от „най-добрите“ улици в Уинипег. На вратата ни посрещна стройно момиче с руса коса, зелени очи, в които проблясваше интелигентност, с топла и донякъде свенлива усмивка, и с невинна ранимост, която веднага ме привлече.

— Нейтън — каза нашият приятел, — представям ти Барбара Уейдмън. Барбара — Нейтън Блументал.

2.

Барбара и аз седяхме в нейната стая, изучавахме се един друг, бяхме и заинтригувани един от друг. Аз се чувствах по-възрастен и мъжествен от всякога. Говорех за причините да съм в Уинипег. Тя говореше за колежа и за желанието си да стане писателка. Спомена за любовта си към Томас Улф, когото никога не бях чел; хареса ми спокойният ентусиазъм, с който говореше за него. Разгледах книгите по лавиците и се зарадвах, като научих, че повечето са нейни. Казах й, че според мен „Жан-Кристоф“ ще й хареса. Тя пък ме попита дали харесвам Оскар Уайлд.

Нямах и най-малка представа, че животът ми е на път необратимо да се промени. Можех най-много да предположа, че ме очаква интересна романтична връзка; Барбара беше с година по-голяма от мен и това ме привличаше.

Харесвах гласа й. Топъл и музикален, той обещаваше дълбочина на чувствата, която тя може би не знаеше още как да изрази. Харесвах гъвкавото й тяло и гладките й движения; те също говореха за страст под донякъде свенливото й и официално държание.

Когато говореше за книги или идеи, го правеше така, че да изглеждат наистина значими, с детинска прямота, неловко съчетана с очевидно старание да звучи и да изглежда много по-опитна. Бях впечатлен, когато ми каза, че възнамерява да запише философия.

След това тримата отидохме на някакво следобедно събиране, което не помня добре. И Барбара, и аз напрегнато осъзнавахме присъствието на другия. Струваше ми се, че усещам някаква приглушена, далечна тъга в нея, която по никакъв начин не пречеше на надигащото се въодушевление в мен. Чувствах се жив, изправен пред предизвикателство, което не бях срещал преди.

По-късно, когато я попитах за „Изворът“, тя отбеляза само, че много харесва книгата. Разговорът ни на тази тема беше по-скоро сдържан; ентусиазмът ни се проявяваше основно в преувеличеното нехайство, с което говорехме. Може би се изпитвахме взаимно.

На следващата среща обаче сдържаността ни започна да се топи. „Какво мислиш за Доминик? Как я тълкуваш? Стивън Малъри не е ли невероятен образ? Какво казваш, когато някой реши да оспорва решението на Роурк да взриви «Кортланд»? Чудя се що за човек е Айн Ранд“.

През декември се виждахме редовно и срещите ни ставаха все по-интимни. Очевидно се движехме към връзка. Щеше да ми е за пръв път.

Тъй като собствените ми родители рядко навестяваха мислите ми, аз се изненадах, че Барбара говореше толкова често за своите. Сториха ми се съвсем прилични хора. Винаги се отнасяха благосклонно и мило към мен. За съжаление баща й почти не разбираше мечтите и амбициите й и не знаеше как да я защитава, когато тя се изправеше срещу майка си. А нейната красива, блестяща майка като че ли нямаше особено много време за нея и явно предпочиташе по-големия й брат, който беше привлекателен и много по-социален. Чудех се защо едно деветнадесетгодишно момиче все още влага толкова много енергия, за да получи одобрението на майка си и баща си — неразбиране, което несъмнено отразяваше собственото ми отчуждение от моето семейство.

Тя говореше за предишните си връзки с момчета и за желанието си да бъде с някого, който да не се опитва да я променя. Не можех да разбера защо изобщо някой би се опитвал и й го казах. Тя ми разказа, че е имала една-единствена сексуална връзка в живота си, която е приключила преди няколко месеца; сметнала, че младежът е твърде конвенционален за нея и изрази съжаление за силата на чувствата, които е изпитвала към него.

Същинската ни връзка започна една януарска вечер, когато Барбара се появи в апартамента ми, температурата навън беше под нулата, а тя донесе със себе си красива усмивка и ухание на парфюм.

Когато един мъж се люби с жена за пръв път в живота си, той се чувства изпълнен със силите на вселената по нов, непознат начин, както и с вътрешната енергия на собствената си мъжественост. Връзката изглежда космическа. Аз изпитвах задълбочаващо се чувство на вътрешна цялост и мощ. Чувствеността и духовността се сляха в преживяване с разтърсваща сила. Когато първото сексуално преживяване е щастливо — а моето беше, — то е пробуждане, просветление, ново аз. Чрез сексуалния акт аз открих собственото си тяло, сякаш тъкмо беше дошло на този свят.

Силата на чувствата ми — към Барбара, към секса, към деликатното чудо на женското тяло — бяха почти зашеметяващи, колкото неустоими, толкова и дезориентиращи. Изхвърчах като тапа от изолацията си — както и от всякакъв контрол. Няколко дни след първата ни сексуална среща, докато карах по затрупаните със сняг улици, аз заявих нехайно на Барбара:

— Искам да знаеш, че не съм влюбен в теб.

Когато споменахме тази случка пред Айн няколко години по-късно, тя поклати глава и изсумтя:

— Емоционални ограничения.

Барбара се разсмя и каза:

— Тъкмо тогава разбрах, че е влюбен в мен.

Рядко си лягах, без да се обадя на Барбара и да й пожелая лека нощ. Понякога й се обаждах силно развълнуван, за да й прочета някое стихотворение, на което бях попаднал и което ми беше харесало. Често се срещахме на обяд, и когато я виждах да идва към мен през снега, усмихната, сграбчила учебниците си, с ботуши и кожено палто, се усмихвах от почти непоносимо щастие. Не мислех за бъдещето ни. Настоящето беше великолепен подарък, цел сама по себе си, и ми се струваше, че от всички дарове на природата жената е най-великият.

Ако и понякога да имахме дребни дрязги и неразбирателства, те се разрешаваха бързо, добронамерено и без усилие, или просто ги отхвърляхме като маловажни.

— За какво се карат двойките? — зачудих се веднъж пред Барбара. — Ние се разбираме толкова лесно.

А тя ме попита:

— Не изпадаш ли в лошо настроение понякога?

— Не — казах аз. — Щастлив съм.

На няколко пъти някои малки странности в поведението й ме объркваха и притесняваха. Случваше се например да избягва погледа ми, когато ми казваше нещо важно. Случваше се да отговаря необичайно остро, когато критикувах някое нейно действие, да изпада в озадачаващи пристъпи на тъга, на странна замечтаност по някой бивш приятел, или пък да ме гледа така, сякаш очаква да я упрекна за нещо, без това изобщо да ми е минавало през ума. Когато виждах такова очакване в очите й, си казвах, че е била наранявана и че има нужда от време, за да се научи да ми вярва. След миг, час или ден тя ставаше толкова топла, любяща и радостна, че аз бях готов да повярвам, че нищо подобно не се е случвало. „Боже, животът е прекрасен“, си казвахме тогава, преди да се разтопим в прегръдките си.

Барбара твърдеше, че страстта е най-висшата й ценност. Казваше, че едно от нещата, които най-много харесва у мен, е силата, с която чувствам нещата, живота, себе си, нея. Беше много развълнувана от „Тристан и Изолда“.

— Знам, че е трагично, но кого го е грижа? Те са чувствали.

Не можех да изразя точно причината за това, но не споделях напълно гледната й точка.

Каквито и разлики да имаше помежду ни, бяхме на едно мнение за най-важното: че нищо на света не можеше да се сравнява с „Изворът“. Подобно на небостъргачите, които възхваляваше, романът се извисяваше над всичко останало.

Донесох й моите екземпляри от „Ние, живите“ и „Химн“, които тя погълна с небивал ентусиазъм. Героят в „Ние, живите“ се казва Лео. Когато Барбара ми каза: „Лео не е характерно за Айн Ранд име. Не знам защо съм толкова сигурна, но е така“, аз се съгласих с нея. След това тя продължи: „Обзалагам се, че Лео е името на човек, когото Айн Ранд в действителност е познавала и който вероятно е бил важен за нея, може би дори го е обичала“. По-късно, когато се срещнахме с Айн, тя ни каза, че Барбара е била права и изрази удивлението си пред такава прозорливост.

На осемнадесет години продължавах да мисля, че е цяло чудо да водя подобни разговори с момиче в еротичен контекст. Докато я гледах как говори, как очите й блестят с почти омагьосваща сила, колко деликатни и същевременно твърди и решителни са жестовете й, усещах колко е женствена, сексуална, интелектуална. В такива моменти леките ми съмнения и опасения изглеждаха нереални. Бях влюбен.

Една вечер се срещнахме с двама нейни приятели в един ресторант. Единият от тях, Уилфред Шуорц, с няколко години по-голям от мен, беше бивше гадже на Барбара. И той беше почитател на „Изворът“. Докато седяхме в ресторанта, аз си припомних разказа на Барбара за бурната им връзка. Тя ми беше казала, че са скъсали, защото я е карал да се чувства виновна. Беше очевидно, че каквото и да са изпитвали един към друг в миналото, то не си е отишло. Повечето от забележките на Уилфред към нея бяха леко саркастични. Барбара си остана дружелюбна, но аз усещах болката и безпомощността под маската й.

Уилфред и неговият приятел бяха любопитни кой е новият мъж в живота на Барбара. В един момент бяха възпитани и предпазливи с мен, а в следващия подхвърляха по нещо безобразно, но аз се смеех и продължавах да се държа приветливо.

Когато отново останахме насаме, аз я попитах:

— Наистина ли си такава разбивачка на сърца?

А тя ми отговори тъжно:

— В този случай май наистина стана така. Той много се беше привързал към мен.

След малко тя каза нещо, което за мен беше изключително красноречиво. Зачуди се на глас как Уилфред би обяснил нашата връзка, тъй като този път била с някого, когото трябвало да уважава. Очевидно не бе хранил уважение към другите й приятели.

Веднъж лошо се подхлъзнах. Бяхме излезли някъде и тя ми показа свой бивш приятел. Аз се гордеех със способността си да виждам много, щом погледна някого. Изразът на този стар приятел никак не ми хареса и направих грешката да й го кажа. Репликата ми не беше лишена от ревност; не можех да понеса идеята, че някой друг може да я докосва. Само че нямах мъдростта — или куража — да й го кажа направо. Много след това тя ми каза, че е била дълбоко наранена от забележките ми.

Понякога бях безчувствен и критичен, без да го съзнавам. Въпреки че не помня точните си думи, сигурно съм казал на Барбара неща, които са прозвучали злонамерено и изкривено и са отразявали собствените ми страхове за нестабилността на нашата връзка.

Една нощ, докато лежеше в ръцете ми, тя внезапно прошепна:

— Не ме съди. Просто ме обичай.

Веднага застанах нащрек; междувременно усетих как се отдръпвам емоционално и незабавно се упрекнах за това. Нима е била чак толкова наранена от отхвърлянето на майка си и от неспирното неодобрение на Уилфред? Прегръщах я силно, но се чувствах сам, безпомощен и ужасно объркан.

Но когато правехме любов, всички тези грижи изчезваха. Гладът ми за единение след толкова години на изолация можеше да помете всичко друго от съзнанието ми. Чрез сексуалния акт аз разбивах стените на невидимия си затвор. Свързвах се не само с това човешко същество, което беше толкова ценно за мен, но и с природата, със света. Не това бяха думите в ума ми; такива обаче бяха чувствата в тялото ми. Още не бях в състояние да изразявам себе си чрез работа, но когато бях с Барбара любовта, вълнението, чувството ми за мощ, жизнената ми сила имаха отдушник. Бях на осемнадесет и в егоцентричната ми радост не ми и хрумваше да се запитам какво означаваше сексът за Барбара.

Чувствах единствено, че тя е отчайващо важна за мен — и че поради причини, които не разбирах, и двамата сме в опасност.

Уилфред и аз продължавахме да изпитваме любопитство един към друг и на няколко пъти се срещахме насаме. Той изглеждаше по-интелигентен и сериозен, отколкото на първата ни среща, и аз го харесах повече. А и нямаше как да остана безразличен към страданието му по Барбара. Каквато и да е била историята им, той я бе обичал, и това някак си ни свързваше.

Един ден ме покани да обядваме с негов приятел. Вече бяха седнали и млъкнаха, когато пристигнах. След половин час неангажиращ разговор Уилфред, несъмнено подтикван от собствените си демони, нехайно ме попита:

— Казвала ли ти е някога Барбара за аферата си с… — и назова младежа, който Барбара ми беше посочила, онзи, за когото бях направил хапливи забележки. Беше ми казала, че никога не са спали заедно. А сега Уилфред разправяше… какво разправяше? Мъчех се да следвам доста разпокъсания и заобиколен разказ. Разбрах, че според Уилфред тъкмо заради това момче го е оставила — а то е било само първото от мнозина, подчертаваше той. Само че Барбара ми беше казала, че е имала само един любовник. Ако Уилфред казваше истината, защо тя не ми беше казала за това?

Отговорът й беше опустошителен.

— Знаех си, че Уилфред ще се опита да те настрои срещу мен — тъжно каза тя, вдигнала към мен изпълнения си с болка поглед. Независимо дали бях готов да го приема, тя ме кореше за моята пуританщина. Трябваше да я опозная по-добре, преди да може да говори спокойно за миналото си. По-късно разбрах, че Уилфред силно е преувеличил това минало. Най-малкото никога не беше спал с нея.

Пролетта идваше и Барбара и аз продължавахме да се разхождаме, пеш или с колата, да правим любов и да говорим за книги, за живота и за бъдещето си. Планирахме да заминем за Лос Анджелис през септември — за Калифорнийския университет. Тя искаше да учи философия, аз — психология. Помежду ни обаче нещо се беше променило, като и двамата го знаехме. Лекотата и ведростта на първите месеци си бяха отишли.

Доста рано в нашата връзка тя започна да изпуска по някоя забележка, в смисъл че понякога чувства, че нещо не е наред с нея, че умът и тялото й сякаш са разделени. В началото не я приемах насериозно, или пък си представях, че в мое присъствие проблемите ще изчезнат като по чудо. Но част от Барбара не спираше да й повтаря, че е „лошо момиче“. После ми призна, че непрекъснато очаква неодобрение. Често изпитвах нужда да я окуража, но опитах ли се да я разпитам с желание да разбера, тя деликатно заемаше отбранителна позиция, или пък изглеждаше толкова трагично, объркано и безнадеждно, че сърцето ми се разтапяше, изпълвах се с упрек към себе си или се оттеглях в обезсърчено мълчание. Днес вече знам, че подобно отношение в крайна сметка се превръща в самоосъществяващо се пророчество: когато очакваме другите да ни упрекват, често се държим така, че да предизвикаме този упрек.

Обзет от неразбиране и нетърпение, аз понякога давах храна на най-лошите й страхове. Бяхме две объркани деца, борещи се за оцеляване в мрака.

Към края на април Барбара си намираше извинения да се виждаме по-рядко. Люшкаше се между ярка демонстративност и мистериозна изолация. Наранен и неразбиращ, аз започнах да я преследвам все по-настойчиво. Карахме се все по-често — за срещи, за секс, за приятелите й. Някак — не съм сигурен точно как — ми се струваше, че нейната привързаност се превръща в нещо неназовано, но напълно чуждо за мен. Времето, прекарано заедно, ме хвърляше в отчаяние. Усещах как потъвам отново в самотата, от която мислех, че съм избягал.

И тогава, насред сблъсъците помежду ни, прихванах някаква пневмония и ме посъветваха да си взема един месец отпуск, да се върна в Торонто и да се възстановя. Прекарах по-голямата част от май в Торонто, лежах завит из къщи или в задния двор, когато времето беше достатъчно топло, поглъщах безкрайни количества от пилешката супа на майка ми, четях книги, мечтаех за бъдещето, говорех с Барбара по телефона, пишех й писма, опитвайки се да определя дали тонът на гласа й или стилът на писмата й изразяват промяна в чувствата й, без изобщо да съм сигурен. Липсваше ми толкова, че чак изпитвах физическа болка.

През юни се върнах в Уинипег. Почти веднага разбрах, че сме на ръба. Изкарахме до края на месеца, а пропастта помежду ни се задълбочаваше с всеки изминал ден. Всяка наша среща беше белязана от чувство за обреченост.

Една нощ към края на юни, докато седяхме в колата на няколко крачки от магистралата, се съгласихме, че всичко е свършило. Барбара първа заговори за раздяла. Не спорих; знаех, че е безполезно.

— Бих дал всичко, за да разбера защо — казах аз. — Само да можех да разбера защо.

Барбара не се интересуваше от подобни въпроси, не и тогава, и може би беше права. Така или иначе, дори да не беше доволна от нещо в мен, тя не ми каза какво е то.

— Винаги ще те обичам посвоему — тържествено каза тя. Донякъде й вярвах.

През юли и август, последните ми два месеца в Уинипег, се ужасявах от уикендите. От понеделник до петък се развличах с работа. Вечер можех да се насиля да си лягам рано. Но уикендите бяха изключително трудни — пред мен се простираха часове, в които нямаше измъкване от мислите и чувствата, които ме терзаеха. Самотата и копнежът ми по Барбара бяха истинско изтезание.

Оставаше един могъщ символ на рационалната вселена — Айн Ранд. Импулсивно, може би подтикнат да насоча живота си в друга посока, аз реших да й напиша писмо чрез издателя й и да я попитам за политическите й убеждения. В какво вярваше тя? „Едва ли е в капитализма“, уверено й написах аз. Не получих отговор.

Накрая, в началото на септември, престоят ми в Уинипег свърши, малко повече от два месеца след раздялата с Барбара. Нямах търпение да излетя за Калифорния и да започна следването си в Калифорнийския университет в Лос Анджелис.

Чичо Дейв ме закара до летището, пожела ми успех и се сбогува. Когато тръгнах към изхода, видях Барбара, която заминаваше със същия полет, както се бяхме разбрали. Усмихнахме се един на друг с неочаквана топлота. В този момент, без дума да си кажем, ние станахме „приятели“.

Малко след като пристигнахме в Лос Анджелис, се записахме в университета. Беше невъзможно да не изпитваме вълнение на прага на този нов за нас живот. Ярката слънчева светлина в кампуса сякаш символизираше неограничени възможности. Бях в Съединените щати. Бях студент. Чувствах се по-зрял от всякога. Кой знаеше какво предстои? С кого можех да се срещна? И какво щеше да стане с Барбара?

Въпреки че се виждахме често в училище, говорехме по телефона или понякога излизахме на кино или на разходка заедно, ние нямахме връзка и не бяхме физически интимни. Понякога тя болезнено ми липсваше.

Проблемът (и то доста сериозен) беше, че аз продължавах да се чувствам като на планета, населена с непознати, чиито език не говоря, и че Барбара сякаш е единственият човек, който говори английски. Вярно, не го говореше през цялото време — продължаваше да го смесва с непознатия език, — но все пак имаше някакъв мост, някакво сродство, от което не бях готов да се откажа напълно. Тя като че ли също го усещаше, макар и в много по-малка степен. Понякога ми се струваше, че ми се сърди заради това сродство.

През предходните месеци в Уинипег ние очевидно бяхме изградили помежду си връзка, която показваше сега забележителната си сила. Вече не бяхме любовници, не можехме да бъдем истински приятели, но и не можехме да се отделим един от друг. За мен Барбара беше битка, в която не можех да се примиря със загуба. Нещо повече, в новата ни среда нямаше никого, с когото да мога да споделя вътрешния си свят, ако и да имаше хора, които харесвах.

За Барбара моето мнение беше изключително важно, както и нейното за мен. Започнех ли да се отдръпвам, тя протягаше ръка, за да ме върне, опирайки се на това чувство на специална близост и дори намеквайки за неизказани сексуални чувства. Някаква част от мен чакаше. Не можех да реша дали тя изпитва някаква любов, която и двамата не можем да разберем. Просто чаках и се надявах.

Щом пристигнах в Лос Анджелис, аз поднових контакта си със сестра си Илейн, която работеше като медицинска сестра в хирургията на болница „Сидърс ъф Лебанон“. Беше вече на двадесет и четири. Решихме да живеем в един апартамент, за да имаме по-голямо жилище, което нито един от двама ни не можеше да си позволи сам.

Към края на 1949 г. реших да напиша на Айн Ранд още едно писмо. Първото може би не беше стигнало до нея. Писах й с въпроса дали е издавала и други произведения, освен „Ние, живите“, „Химн“ и „Изворът“, които може да съм пропуснал.

След няколко месеца получих от нея кратка бележка с думите, че това са единствените произведения, които е публикувала.

Добавяше, че не може да каже кога ще завърши следващия си роман. След това питаше дали аз съм господинът от Канада, който я е питал за политическите й убеждения. Ако съм бил аз, то тя се надявала да съм научил, че вярва в либералния, laissez-faire капитализъм.

Този отговор ме вдъхнови да напиша по-дълго писмо и да й задам куп въпроси за „Ние, живите“, за естеството на свободната воля и за капитализма. Както ми каза по-късно, въпреки че писмото я впечатлило, тя била напълно погълната от работата по „Атлас изправи рамене“ и нямала никакво време за второстепенна кореспонденция. Освен това нейните „почитатели“ я разочаровали твърде често. Съпругът й Франк бил човекът, който усетил, че има нещо различно в автора на писмото и я подтикнал да отговори. Когато писмото й пристигна — няколко плътно изписани на машина страници, — аз полудях от вълнение. Тонът му беше хладен, съдържанието — интелектуално, но беше прямо и лично и завършваше с покана за по-нататъшна кореспонденция и дори намекваше за възможността за среща.

Хукнах към Барбара, за да й покажа писмото. Внезапно всички конфликти помежду ни изчезнаха, пропастта я нямаше, и единственото важно нещо беше връзката между нас, породена от значимостта на Айн Ранд и за двама ни.

Веднага написах многословно писмо, в което споменах и телефонния си номер, и зачаках. Една вечер, към края на февруари 1950 г., бях уморен и си бях легнал рано. Телефонът иззвъня малко преди девет и ме събуди.

— Господин Нейтън Блументал? — каза женски глас със силен руски акцент. И представа си нямах кой може да бъде.

— Да?

— Здравейте. Аз съм Айн Ранд.

3.

Вечерта на втори март 1950 г. тръгнах със стария си „Ласал“ по „Мълхоланд драйв“, през долината Сан Фернандо и Чатсуърт към адрес, който не излизаше от мислите ми вече седмица — „Тампа авеню“ 10 000. Тогава в района нямаше магистрали и супермаркети, само няколко разпръснати сгради на малко, заспало калифорнийско селце. Сякаш бях дълбоко в провинцията, далеч от Лос Анджелис, който беше само на час път с кола.

През изминалата седмица се люшках между две перспективи. От една страна тази среща изглеждаше невъзможна, някакво чудо, сън. От друга страна — и тази ми реакция беше по-силна, — срещата идваше съвсем естествено, беше нормална и логична, сякаш поне веднъж животът беше такъв, какъвто трябваше да бъде, сякаш всичко до тази нощ е било нереално.

Оказах се на черен път, ограден от дървета, и спрях, когато видях модерната къща от стъкло, стомана и алуминий. Изглеждаше ужасно неуместно сред този селски пейзаж, но подхождаше напълно на стопанина си; беше елегантно въплъщение на себеутвърждаването, така че при втория поглед тя сякаш превръщаше пейзажа в съвършен фон, на който да изпъква.

Къщата беше на шестдесетина метра от пътя и аз тръгнах по правата алея към входа. Около фасадата се виеше малък ров, а във водата плуваха цветя. Имотът всъщност беше скромно ранчо, но земята зад сградата се стопяваше във вечерната мараня. Лъчите на фаровете ми потъваха в сенките.

Ежедневната реалност сякаш беше останала някъде назад и аз влизах в измерението на най-страстния си копнеж. Знаех, че неестественият покой на тялото ми означава такова огромно вълнение, че единствено пълната неподвижност можеше да го въплъти. Излязох от колата, но не позвъних веднага, защото исках да врежа този миг в паметта си завинаги.

— Дали ще ви е удобно в осем часа? — беше ме попитала тя в онзи телефонен разговор преди седмица, а аз бях заставил гласа си да звучи спокойно, когато отговарях:

— Да, разбира се.

Протегнах ръка към звънеца; макар и без думи, знаех с абсолютна сигурност, че нищо вече няма да е същото.

След миг вратата се отвори и пред мен застана висок, слаб човек на около петдесет години. Помислих си, че изглежда точно като хората, за които пише тя. Раздалечени сиво-сини очи, високи скули, отметната назад коса с цвета на тъмен пясък, дълги крака и ненатрапчиви маниери, които някак си съчетаваха приветливост и дистанцираност. Носеше панталон и риза с разкопчана яка. Веднага го харесах.

— Господин Блументал? — каза той и протегна ръка. — Франк ОʼКонър. Влизайте.

Аз минах пред него във всекидневната.

— Айн ще слезе след минутка.

В стаята имаше една-единствена голяма картина — великолепен портрет на Франк О’Конър на фона на джунглата. В картината се четеше едва доловима мощ, която самият той не изразяваше; деликатната му увереност не отговаряше на непоклатимостта от портрета. Чудех се дали художникът не е изразил черта на съпруга на Айн Ранд, която не личи от пръв поглед.

— Това е прекрасно — казах му аз. Чух нотка на спокоен авторитет в гласа си, с лекота произнесох ценностната си оценка, и усетих колко просто е всичко, колко свободна от съмнения, колебания или усложнения е вселената, в която влизах.

Доминиращите цветове във всекидневната бяха зеленото, тюркоазеното и яркосиньото. В стаята имаше мебели с впечатляващи размери, които изглеждаха правени по поръчка, и големи растения, които хвърляха драматични сенки по стените. Франк стоеше и ме гледаше с добронамерена усмивка как изучавам стаята, сякаш знаеше какво означава за мен всичко това. Аз му се усмихнах в отговор, готов да демонстрирам прозрачност.

След това чух стъпки по стълбите и се обърнах. Тя вървеше към мен, облечена в проста права пола и блуза. Главата й беше увенчана от тъмнокестенява коса, с прическа като от двадесетте години, а в мен бяха впити най-проницателните очи, които съм виждал — големи, тъмни и блестящи. Не беше толкова слаба, колкото изглеждаше на снимката от корицата на „Изворът“, нито пък толкова елегантна — беше леко набита и изглеждаше по „руски“, отколкото си представях, — но силата й беше пред мен, както и съзнанието й, което беше като прожектор.

Сякаш бях уловен в лъча на този прожектор. Чувството ми хареса, а и знаех, че и тя усеща това. Има мигове извън времето, увиснали между секундите, в които е възможно да се осъзнаят подобни неща. Това беше първата връзка помежду ни, първият мост. По-късно тя ми каза: „През онази първа нощ ти не се боеше от това, което можех да видя. Разбрах го веднага. Не те беше страх“.

— Приятно ми е да се запознаем, господин Блументал — каза тя донякъде официално, но не и без топлота. Когато си стиснахме ръцете, аз се почувствах по-уютно, отколкото с което и да е друго човешко същество. Стори ми се, че съм влязъл в света на „Изворът“.

Франк се изтегна на един стол и веднага се отпусна, а Айн се настани на огромното канапе, наведена съсредоточено напред. Аз седях срещу тях и затварях триъгълника. Погледът ми се местеше от единия към другия в опит да възприема едновременно и двамата.

През следващите няколко часа аз и тя говорехме неспирно, а Франк слушаше внимателно, но повече или по-малко мълчаливо; по едно време изчезна за малко и се върна след няколко минути с поднос с кафе и бисквити.

— Храна за тялото и ума — с усмивка каза той.

Тя започна с въпроса как съм открил „Изворът“, и когато й разказах историята как Флорънс и нейните приятелки четяха сцената, в която Доминик за пръв път говори за страстта си към Роурк, тя се разсмя весело. Започнах да й разказвам какво значи за мен „Изворът“, за любимите си сцени и за реакциите си към различните персонажи. Знаех, че Айн и Франк ме гледат под лупа и това много ми харесваше. Сякаш погледите им ме предизвикваха да се подхлъзна, но знаех, че е невъзможно, не и тази нощ.

Изпитвах едновременно възторга от това съзнанието ми да действа на изключително високи обороти и замаяността на сомнамбул. Като спортист, тренирал с години за едно-единствено събитие, знаех, че вече няма за какво да се колебая или в какво да се съмнявам.

Акцентът на Айн беше много силен и това ме разсейваше в началото; като че не пасваше на автора на толкова праволинеен, толкова американски роман като „Изворът“. По някое време тя спомена, че е на четиридесет и пет и че е дошла в Съединените щати, когато е била на двадесет и една.

— Навърших двадесет и една на път за насам, докато минавах през Берлин — отбеляза тя. Зачудих се дали едно от последствията от забележителната й независимост не е неуспехът й да овладее звуковете на американското произношение.

Айн ми зададе няколко въпроса за миналото ми — за детството, за родителите ми и за интересите ми като момче, израснало в Торонто. Поговорихме малко за „Жан-Кристоф“ и Ромен Ролан, когото тя не харесваше и като литературна фигура, и като мислител. Не одобряваше литературния му „реализъм“ и симпатиите му към социализма.

Донякъде бях изненадан от интереса й към юношеските ми години.

— Нима нямаше възрастни, на които да се възхищавате, докато растяхте? — попита в един момент тя.

Аз исках да й споделя за подкрепата, която намирах в книгите, и казах:

— Може и да ви се стори слабост, но образите на Хауърд Роурк и Жан-Кристоф ми помогнаха. Дадоха ми сила и вдъхновение, и мога да кажа, че наистина имах нужда от това.

Бях удивен от покровителствения тон на отговора й.

— Глупаво дете! Разбира се, че не е слабост! Всички имаме нужда от такова гориво. Та нали за това служи изкуството.

Такова състрадание, такова разбиране, такова съчетание на интимно — личното с философското — всичко това ми вдъхна сили и ми даде чувство за сигурност по невероятно удовлетворяващ начин. С един дъх Айн беше отговорила на толкова много различни нужди.

Тя премина към възгледа на Аристотел, че литературата е по-важна за философа от историята. Докато историческият разказ излага нещата такива, каквито са, литературата ги представя такива, каквито могат и трябва да бъдат. Това беше принципът на нейното творчество — пресъздаване на човека такъв, какъвто може и трябва да бъде. „Може“ според нея предполагаше реализъм в противовес на голата фантазия, а „трябва“ — етична преценка, морален възглед.

— Наричам този подход към литературата „романтичен реализъм“ — каза тя. — Романтичното само по себе си може да означава ценности, откъснати от реалността. Разбирате какво имам предвид — просто море от емоции, от лигав сантиментализъм. А реализмът сам по себе си може да означава натурализъм, просто описание на нещата такива, каквито са, на хорицата от нашата улица, които хич не ме интересуват. Ако съседите ме отегчават в реалния живот, защо да искам да пиша за тях? Но необичайното, изключителното, силното, героичното, онова, което показва най-доброто у човека, най-високите му възможности, наистина ме интересува и тъкмо за това съм решила да пиша — тя се разсмя и добави: — А и вие затова сте тук — защото и вие от това се интересувате.

Аз слушах, напълно опиянен.

Тя каза, че за да се развие успешно връзката ни, ще ни трябва време, за да установим „общ речник“, да научим как другият използва думите; в противен случай щели да настъпят ненужни недоразумения. Тези й думи ме шокираха и развълнуваха, защото дори не бях си позволил да мечтая за повече от една среща.

Любовните връзки могат да започват по много различни начини. Тази между Айн и мен започна с разговори за епистемология, метафизика и етика. Първите стъпки на ухажването бяха формални, интелектуални, философски. Редом с тях някъде в периферията на съзнанието ни се разиграваше друг вид драма, в която две души, поразени от срещата си, продължаваха да се изпитват взаимно.

Айн каза, че има три въпроса, които иска да ми зададе, въпроси, които засягаха самата същност на начина, по който виждах човешкото съществуване. Какво мисля за разума? Какво мисля за човека? Какво мисля за живота?

Айн Ранд се интересуваше от това какво мисля за разума, за човека и за живота.

От този миг нататък не можех да спра да говоря. Предположих, че иска да разбере каква е позицията ми по въпроса за разума срещу откровението, така че се разпрострях върху доказателствата, фактите и логиката и върху скептицизма си към всякаква форма на вяра или свръхестествени претенции за знание. В ентусиазма си скочих на крака, започнах да крача насам-натам, жестикулирах, дори, както със смях ми каза тя по-късно, едва ли не съм започнал да я поучавам.

Искаше да знае какво мисля по въпроса за „разума срещу сърцето“, мисленето срещу чувството, дали съм съгласен, че чувствата сами по себе си не са надежден ориентир за действие. Разбира се, че бях съгласен. Помислих си за Барбара, чийто живот като че ли до голяма степен се ръководеше от чувства, които тя не можеше да овладее, и в ума ми започна да се заражда идея или по-скоро надежда: изведнъж ми се прииска Барбара да бъде в стаята и да сподели това преживяване с мен.

По-голямата част от разговора ми с Айн тази вечер беше абстрактна и доста безлична. Така де, тъкмо за интелектуална дискусия бях дошъл. А и за Айн най-важното у един човек бяха неговите идеи. Но тази вечер между нас цареше недоловима, непряка близост. Всичко имаше подтекст, и едновременно с думите ни течеше един друг, мълчалив диалог. Влюбвахме се един в друг — не романтично, а интелектуално.

Айн казваше:

— Заради „Изворът“ хората смятат, че основният въпрос в моята философия е индивидуализмът срещу колективизма, или егоизмът срещу алтруизма, но това са производни въпроси, а не отправната точка. Най-важният момент, най-фундаменталният, е противопоставянето на разума срещу мистицизма — предпоставката, че познанието се основава на логика и доказателства, срещу претенциите за някакво извънсетивно, нерационално познание.

Казах й, че винаги съм смятал разума за даденост, за неоспорим принцип и че никога не ми се е случвало да го възприемам като нещо противоречиво. Още не бях овладял философската значимост на този въпрос. За мистицизма на практика не знаех нищо. За мен основният въпрос винаги бе бил противопоставянето на независимостта или автономността срещу конформизма — с други думи, на това да виждаш света през собствените си очи срещу безкритичното приемане на чуждите вярвания. Според мен нередното у хората беше, че не мислят със собствената си глава.

— Съвсем вярно — каза тя, — но не е достатъчно задълбочено. От психологическа гледна точка идеята е важна, но от философска не от там трябва да започнеш.

— Когато ме питате какво мисля за човека — казах аз, подхващайки втория й въпрос, — не съм съвсем сигурен какво имате предвид.

Тя ми обясни, че иска да знае дали смятам човека за добър или за зъл по природа. Въпросът ми се стори странен; не смятах нито едното, нито другото. Смятах, че се раждаме с потенциал за зло или за величие; не вярвах нито в първородния грях, нито в изначалната добродетел. Франк наруши мълчанието си и се разсмя при тези мои думи. Тя каза, че е съгласна с мен, но не за това ме питала. Дали понятието за човешко същество извиквало у мен положителна или отрицателна реакция?

— Погледнато от тази страна, бих казал положителна — отговорих аз. Дали виждам човека като порочен по природа? Разбира се, че не. Дали го смятам за героичен, поне потенциално?

— О, да!

Това я задоволи.

Що се отнася до живота, тя се интересуваше дали го смятам за добронамерен или злонамерен. Въпросът отново ми се стори странен и й обясних, че според мен животът е неутрален и съдържа и добронамерени, и злонамерени възможности. Но, попита Айн, нали все пак не мисля за съществуването като за неизкоренимо зло?

— Разбира се, че не — отговорих аз.

И не мисля, че вселената е такава, че човекът да е осъден на поражение и трагедия?

— Не.

Мислех ли, че животът прави успеха и щастието по принцип възможни, ако човек действа рационално и реалистично?

— Разбира се.

Тъкмо това имала предвид, обясни ми тя, с идеята за добронамерената вселена. Наричаше това „предпоставката за добронамерената вселена“.

— Ненавиждам идеята — каза тя със силния си акцент, — че същността на живота е лишението, напразното усилие и трагедията. Това е доста руско отношение. Това е и една от причините да обичам Америка. В американските възгледи за живота щастието е нещо нормално. С всичките си недостатъци и противоречия културата тук е насочена към живота. Въпреки дрънканиците за религия, вярвам също така, че в най-дълбоките си „инстинкти“ е насочена и към разума и човека.

А след това се наведе напред с успокояваща усмивка и добави:

— При теб не става дума за инстинкт. Ти съвсем съзнателно защитаваш разума, човека и живота.

Сякаш ме бяха посветили в рицарско звание. Чувствах се оценен, признат, издигнат на равнище, до което не бях стигал никога преди. Никой на моята възраст не можеше да ми даде онова, което ми даваше Айн. По-късно щях да разбера, че една от особените й дарби е способността й да извиква такива чувства за неповторимост. Наблюдавах хипнотизиращото й въздействие при много лични срещи през годините и имах множество възможности да видя как прилага това си умение.

Когато ме попита какво искам да пиша, аз отговорих:

— Романи. Може би пиеси. Със сигурност и книги по психология с развитието на познанията си. Не съм сигурен как изобщо се прави това, но за това мисля.

— Не мисли, че трябва да се ограничаваш до един вид писане — пламенно каза тя. — Не мисли, че трябва да си чак толкова праволинеен като героите ми. Самата аз се мятам между художествената литература и философията, всяка от които и сама е цяла кариера. Може би ще се научиш да съчетаваш литературата и психологията. Защо не?

Бях поразен от прямотата, с която коментираше амбициите ми; нямаше и най-малък намек, че те могат да се окажат мимолетни мечти. Вдъхваше ми чувство за неограничени възможности, въплътено в две думи: „Защо не?“.

Говорехме вече няколко часа, наближаваше полунощ, когато аз повдигнах въпроса за капитализма. Това беше една от „официалните“ причини за нашата среща — да науча какво е капитализмът и каква е връзката му с нейната индивидуалистична философия. Казах й колко съм впечатлен от книгите, които ми бе препоръчала, и колко много неща съм започнал да разбирам.

— Беше откровение — казах аз. — Наистина нямах представа какво е капитализмът — както и всички около мен. Ще ми се „Икономиката в един урок“[1] на Хенри Хазлит да стане задължително четиво в училищата.

Разказах с ентусиазъм какво съм научил от „The God of the Machine“ на Изабел Патерсън, и двамата се съгласихме, че въпреки неубедителния опит на Патерсън да свърже капитализма с християнството, книгата е шедьовър на политикономическата мисъл. Подразбрах, че двете жени са били лични приятелки някога и са се отчуждили впоследствие, което в никакъв случай не намаляваше възхищението на Айн от книгата.

Повечето хора, обясни ми тя, смятат за капитализъм системата, която се е установила в Америка днес, но това всъщност е смесена икономика, отчасти свободна, отчасти контролирана. Номинална частна собственост с доста регулации от страна на правителството — тоест един вид фашизъм.

— Ако си готов да направиш проучване — каза Айн, — а аз мога да ти дам отлична библиография, ще откриеш, че практически всяка злина, приписвана на капитализма от типа laissez-faire, всъщност е резултат от правителствена намеса, правителствен контрол, от предателство на същинския laissez-faire. Така например упрекват капитализма за недостига, създаден от ценовия контрол на правителството. Или пък правителството, а не пазарът установява монополи, които пречат на конкурентни фирми да навлизат в определена област, и когато това доведе до високи цени, отново капитализмът им е виновен. Какъв капитализъм? Повечето хора се шокират, когато им кажа това; мислят, че няма как да е вярно. Но тогава да проверят фактите сами — в немарксистки учебници и истории. Помни: капитализъм означава laissez-faire. Не правителствен контрол в полза на бизнеса, а липса на правителствен контрол. Долу ръцете. Напълно свободен пазар.

Тя продължи да разказва, че laissez-faire във вида, който тя защитава, не е съществувал никога, но че Съединените щати през деветнадесети век са стигнали възможно най-близо до него в цялата човешка история, и то със зрелищни резултати. Американският капитализъм е преобразил света.

Доста смутено споменах за интереса си към анархизма, а тя ми каза:

— Смятал си, че анархизмът е правилната система, защото си разбрал какво зло е да се управляват хората чрез физическа сила, а си решил, че това е вътрешно присъщо за всяко правителство. Че къде да научиш за съществуването на система, която поне по принцип е разрешила този проблем? В колежа? Та нали повечето ти преподаватели са левичари. От консерваторите? Ще разбереш, че и те не знаят кой знае какво за капитализма. Те просто предпочитат контрол, различен от този на либералите, и когато ги чуеш да дърдорят за Бог и за традицията, ще се изкушиш да хукнеш към марксисткия лагер, дори и само защото е по-интелектуален. В моята философия единствената легитимна работа на правителството е да защитава индивидуалните права срещу измама или насилие, да поддържа съдилища за защита на собствеността и мирното разрешаване на спорове по договори, и армия за защита срещу външни нашественици. Величието на Бащите основатели се състои в това колко добре са разбирали този въпрос и колко близо са стигнали някои от тях до съвършеното му осъзнаване.

Докато говореше, тя размахваше цигарето си, за да подчертае едно или друго. Движенията на ръката й ме поразиха със своята женственост и грациозност, с контраста спрямо мъжката твърдост, с която понякога говореше. Пушеше през по-голямата част от вечерта, но дори когато не го правеше, цигарето оставаше в ръката й, като диригентска палка.

— Така или иначе онова, което наистина ме интересува, е да създам морално и етично основание за капитализма. Никога не сме имали такова и отчаяно се нуждаем от него. Това е една от целите ми в романа, който пиша сега. Но основното вече го има в „Изворът“. Нека ти кажа защо.

Забелязах, че ако и да беше в ролята на учител, в отношението й нямаше и оттенък на снизхождение или неуважение. Говореше от перспективата на пълното равенство на умове, които търсят истината.

Попита ме, сякаш се готвеше да представи силогизъм:

— Вярваш ли, че човекът има право да съществува?

— Да. Да, разбира се.

— Осъзнаваш ли, че това означава право да съществува заради самия себе си?

— Естествено. Ако има право да съществува само за да служи на другите или да прави каквото искат другите, това не е никакво право.

— Вече си го разбрал? Добре. Бързо схващаш. Моята философия учи, че човешкото същество е цел сама по себе си, а не средство за целите на другите. Това означава, че то има право да съществува заради самото себе си, без да се жертва за другите, но и без да жертва другите заради себе си.

Все още нямах достатъчно исторически познания, за да оценя колко радикална е тази идея, въпреки че донякъде го осъзнавах. В същото време обаче си помислих, че това би трябвало да е напълно очевидно за всеки разумен човек.

— Напълно съм съгласен — казах аз.

— Няма как да е иначе, ако наистина си разбрал „Изворът“.

Наслаждавах се на очевидния факт, че тя харесва начина, по който й говоря. От самото начало се възцари спонтанност и свобода. Бях изключително впечатлен от нея, и все пак бях напълно щастлив да бъда самия себе си. Сетне тя каза:

— Ако разбираш, че животът на човека си е негов, че той не е жертвено животно, нито пък собственост на колектива, че има права, които не могат да се жертват, значи разбираш и че нито един човек, никаква група или правителство няма правото да го насилва да действа срещу собствената си преценка.

И в този момент аз ясно видях връзката между темата на „Изворът“ и защитата на свободния пазар. Обзе ме огромно вълнение, сякаш бях открил нов континент. Някъде в периферията на съзнанието си осъзнах как тя забеляза и оцени вълнението ми, което изтълкува като знак, че съм човек, който взима идеите насериозно.

— Капитализмът е единствената морална система — казваше тя, — защото само капитализмът в своята чиста, последователна форма е единствената система, основаваща се на ненакърнимостта на индивидуалните права.

Знаех, че ще ми трябва време, за да смеля всичко, което ми говореше, да го обмисля и оценя, но в идеите й имаше яснота и вътрешна последователност, които незабавно ме привлякоха. Винаги бях търсил по-възрастен човек, когото да уважавам и от когото да мога да се уча. За мен самото учене беше много по-важно от съдържанието на наученото, бях закопнял да чуя как един рационален глас говори на разбираем език по важни въпроси.

Когато осъзнах, че наближава два часа сутринта и че Франк непрекъснато задрямва в стола си, аз се изправих с извинителен вид:

— Съжалявам, че ви задържах до толкова късно. По-добре да тръгвам.

— Няма нужда, ако не искаш — с усмивка каза Айн. — Но вероятно си уморен.

Аз се засмях скептично:

— Точно сега не знам какво е умора.

Айн разтвори сърдечно ръце.

— Тогава сядайте, господин Блументал. Мога ли да те наричам Нейтън?

— Разбира се.

— Можеш да ме наричаш Айн, ако искаш.

Продължихме да говорим — за книгите й, за живота ми в университета, за ентусиазма ми към пиесите на Ибсен, докато най-накрая не й зададох въпроса, който най-много ме интересуваше:

— Можеш ли да ми кажеш за какво става въпрос в новата ти книга?

В тъмните й очи проблесна вълнение. Лесно се виждаше, че за нея това е най-важната тема на света и че желанието й да говори за нея, макар и под пълен контрол в момента, беше също толкова силно, колкото и моето собствено желание да слушам. След като погледна въпросително към Франк, тя го попита с неочаквано момичешки тон:

— Мога ли да му кажа мъничко?

Франк се усмихна широко и кимна.

— Романът се казва „Стачката“ — бавно започна тя, — въпреки че сигурно ще сменя заглавието… Развива се в света на бизнеса, на тежката промишленост, по-конкретно на железниците и стоманата.

Бодна ме леко разочарование.

— А ще бъде ли философски? Можеш ли да направиш бизнесмените романтични и интересни? — попитах аз. Въпросът ми като че ли й достави удоволствие.

— Почакай и ще видиш.

— Хайде де — усмихнах се подкупващо аз. — Кажи ми още нещо.

— Това е мистериозен роман. Разбира се, не е криминале, но има мистерия.

— Мистерия за какво?

— За това какво се случва със света.

По лицето й се четеше потиснато вълнение, което ме възхищаваше и интригуваше; беше като дете с невероятна тайна, която гореше от желание да сподели. Тя отново се обърна към Франк:

— Не ми позволявай да кажа твърде много.

Отношението й ми се стори странно; не можех да си представя някой да спре Айн Ранд.

— Искаш ли да ти кажа името на главния герой? — предизвикателно попита тя. Аз кимнах с готовност и й направих жест да продължи.

— Джон Голт. Ще се срещнеш с него едва в третата част на книгата. О, май не трябваше да ти го казвам.

— Защо не?

— Това е част от мистерията.

— С какво се занимава той?

— Изобретател е.

Не знаех какво мога да питам, но не можах да се сдържа.

— Можеш ли да ми кажеш каква е кулминацията на книгата?

— Сцена, в която лошите измъчват героя.

Отне ми миг да обмисля отговора й, сетне попитах:

— Да не искат да го принудят да им разкрие тайната на някакво свое изобретение? — още докато говорех, предположението ми не изглеждаше правилно, не беше достатъчно оригинално, не и за автора на „Изворът“.

— Не — каза тя с преднамерено безизразно лице; можех по-скоро да усетя, а не толкова да видя смеха в погледа й. — Искат да го принудят да стане диктатор на страната.

Избухнах в смях.

— Боже! — щастливо възкликнах аз. В този момент изпитвах всичко, което някога бях искал от живота.

Лицата на Айн и Франк се озаряваха, когато ме гледаха, сякаш знаеха какво изпитвам и то се прехвърляше и върху тях. Зад всичко, което обсъждахме, като някакъв музикален фон на цялата вечер аз усещах присъствието на тази окриляваща връзка между трима ни. Не спирах да си повтарям: у дома съм, у дома съм, у дома съм.

Бях пристигнал в осем, а си тръгнах в пет и половина сутринта.

— Ще се върнеш — каза Айн на сбогуване. — Но ако имаш философски въпроси, които искаш да обсъдим междувременно, можеш да ми се обадиш.

— Наистина ли?

— Разбира се.

— Кога?

— Когато пожелаеш.

Не бях свенлив. Имаше моменти, в които се притеснявах пред момичетата, но нямаше и секунда на притеснение пред Айн Ранд.

— Дори и утре?

— Утре на всяка цена — каза тя.

Когато се обърнах към Франк, той пое ръката ми с две ръце и я задържа за един дълъг миг с топлота, която дълбоко ме развълнува.

Пътят към Лос Анджелис беше покрит с мъгла, докато колата ми се виеше по завоите с петнадесет мили в час, а аз се чувствах така, сякаш летя в безтегловност сред безкрайно, свободно от препятствия пространство. Представях си как излагам събитията от вечерта пред Барбара, прехвърлях наум всеки ред от диалога, не исках да ги изпускам дори за миг, исках да ги врежа в ума си до края на живота си.

На следващия ден, когато Барбара ме попита що за човек е Айн Ранд, аз се поколебах за миг, после отвърнах:

— Госпожа Логика — след което се опитах да пресъздам пред нея възможно най-пълно невероятната нощ и да опиша как виждам тази необикновена личност. — Тя е много повече от онова, което някога съм си представял.

През следващите години Айн и аз често си спомняхме тази първа нощ, цитирахме репликите си, опиянени от бързината и дълбочината на връзката, която се бе породила помежду ни.

— Когато влязох в стаята — казваше ми тя, — когато те видях за пръв път, си помислих: мой тип лице. Сетне си казах: не започвай отново. Имах пред вид да не започвам да се надявам. Срещала съм много уж почитатели, които изглеждаха интелигентни и сериозни по отношение на ценностите си, а накрая се оказаха кухи чучела. Този път обаче не се разочаровах. Този път бях права.

Когато се върнах след една седмица, взех Барбара със себе си.

Бях говорил по телефона с Айн няколко пъти тази седмица и веднъж я попитах:

— Може ли да доведа един човек? Имам близък приятел, който гледа на работата ти също като мен.

— Разбира се, доведи го — каза Айн, а аз отговорих:

— Не е „той“.

Тя се засмя:

— Добре. Доведи я.

Докато пътувахме към ранчото, Барбара беше по-нервна от всякога. Аз се чувствах героят на вечерта и се опитвах да я успокоя, а тя ме гледаше така, сякаш беше лудост да се опитвам да внушавам спокойствие в такъв момент.

По време на срещата беше видимо очарована, но относително мълчалива. Слушаше жадно, но рядко казваше нещо, освен когато отговаряше на въпросите на Айн. Но когато се изразяваше, го правеше с точност и яснота; знаеше какво означава да се говори философски.

— Как определяме онова, което легитимно можем да наречем аксиома? — искаше да знае тя. По-късно отбеляза пред Айн: — Как ми се ще преподавателите ми да обясняваха като вас.

Когато Айн започна да обсъжда идеята, че всички емоции са продукт от съзнателните или подсъзнателни предпоставки на индивида и че отразяват съзнателни или подсъзнателни ценностни оценки, забелязах, че за нея това е изключително важен принцип. В ума й той беше свързан с върховната важност на разума в човешкия живот.

— Емоциите не са инструменти на познанието — каза тя. Повтаряше го често и винаги дебело го подчертаваше. Аз нарочно я навеждах на тази тема, ако и да разбирах съвсем добре какво има предвид. Надявах се тя да постигне онова, което аз не успях — да преориентира психологията на Барбара по отношение на мисленето и чувстването. Смятах, че мога да се възползвам от такава преориентация.

Докато Айн говореше, аз наблюдавах лицето на Барбара и се наслаждавах на жадното й внимание. Сякаш всичките ми ценности се бяха събрали накуп в стаята.

— Изоставите ли разума като стандарт — каза Айн по-късно същата вечер, — вече няма да има мирен начин хората да уреждат различията си, а така ще отворите вратата пред всички злини, пред всякакви жестокости. Вижте само Хитлер с неговата омраза към „буржоазния рационализъм“ и „буржоазната наука“, или пък комунистите с претенциите им за специална „пролетарска логика“, която оправдава всякакви противоречия и ирационалност, оправдава лъжи, мъчения и убийства. И в двата случая разумът се смята за враг.

За мен това беше нова идея, която ми се стори изключително важна. Забелязах, че и за Барбара е така. Когато се погледнахме, се усмихнахме, усетили интимността от споделеното вълнение.

Айн продължаваше да говори, размахвайки цигарето си.

— А това, разбира се, се отнася и за по-лични ситуации… Помня, веднъж бях на някакво парти и говорех с човек, който ме похвали за „Изворът“. Каза ми: „На гроба ви ще пише: Айн Ранд, индивидуалист“. Аз му отговорих: „Нищо подобно. Би трябвало да пише: Айн Ранд, рационалист“. Той помръкна: „Ох, от това се опасявах“. А когато го запитах защо, той отвърна: „Защото, ако отида на лекар и той ми каже, че имам рак, ако разчитам на разума, ще трябва да го взема насериозно. Ще трябва да му повярвам. Но ако не съм обвързан от разума, мога да отрека. Мога да продължа да живея така, сякаш не е вярно“. Презирам такова отношение. В моята философия нищо не е по-важно от уважението към реалността.

С всяка дума на Айн виждах все по-голямата страст в очите на Барбара; всичките ни противоречия сякаш вече бяха изчезнали. Нима не беше очевидно, че тъкмо това е светът, в който и двамата имаме своето място, и всичко неприятно в миналото е било просто глупава грешка? Как можеше нещо или някой да се сравнява с онова, което преживявахме? Всъщност мисълта, която не смеех да допусна до съзнанието си, беше: как може нещо или някой да се сравнява с мен, причината за това събитие?

Айн и аз прескачахме от една тема към друга, жадни да обсъждаме всичко едновременно. Интересувахме се по-скоро от философия, психология и литература, отколкото от политикономия, и говорехме за политикономията като за нещо, което трябва да се изясни и разкара, за да можем да обсъждаме по-приятни теми. И все пак беше изключително стимулиращо да науча какво представлява и как функционира пазарната икономика. И Барбара, и аз по-късно признахме, че това преживяване е било основополагащо: то ни беше свързало със света.

Аз повдигнах въпроса за наборната военна служба, убеден, че Айн споделя отрицателното ми мнение за нея; така се и оказа.

— Наборът е чудесен пример за смесената ни политическа система и за това какво не е наред в нея — заяви тя. — Принудителният военен набор противоречи на основния принцип на свободното общество — правото на човека над собствения му живот. Повдига ми се, като виждам колко много консерватори одобряват наборите, а в същото време претендират да са защитници на свободата. Копелета.

После преминахме към Фройд. Айн никога не беше чела негов труд и го познаваше само от изложения втора ръка, но все пак го ненавиждаше.

— Фройд смята емоциите за основополагащи в практическия живот, за дадености, а не за резултат от предпоставки.

Говорихме и за логическия позитивизъм, който като че ли беше основното течение във философския факултет на университета. Айн ни даде интелектуално оръжие срещу тази идея:

— Нека ви покажа някои от противоречията в тази така наречена научна философия. Тя е пълна глупост, но за сметка на това е доста опорочаваща.

Говорихме и за къщата на Айн и Франк, която, както Айн ни каза, била проектирана от известния архитект модернист Рихард Нойтра. Преди това принадлежала на Джоузеф фон Стърнбърг, който живеел там с Марлене Дитрих.

— Искате ли да пообиколим? — попита ни тя.

Първо минахме през скромния кабинет, в който работеше Айн. Той гледаше към градината. Там се запознахме с Оскар и Осуълд, две плюшени лъвчета, едно от първите неща, които Франк подарил на Айн години преди това. Те очевидно бяха важни членове на семейството и присъстваха с шапките си в червено и зелено на всички празненства.

— Оскар и Осуълд са символи на благосклонната вселена — сухо отбеляза Айн. След това влязохме в дългата и тясна кухня, която вдъхнови Айн да произнесе кратък монолог за ненавистта си към готвенето; за нея готвенето изискваше съсредоточаване, което тя намираше за особено тежко. Накрая отидохме до спалнята на горния етаж, която беше интимна и еротична заради големите количества огледала и стъкло, както и заради бидето, което се намираше не в банята, а в спалнята.

— Май това е приносът на Дитрих — пошегува се Айн. — Едва ли е било в първоначалните планове на Нойтра.

Когато отново слязохме долу, някак стигнахме до това да обсъждаме религията си. Айн спомена, че е еврейка по рождение, а Франк е католик, въпреки че и двамата били атеисти и не чувствали каквато и да е връзка с религията.

— Важното е онова — отбеляза тя, — което приемаш по свой собствен избор, а не с какво си свързан случайно заради предците си.

След това ни разказа с очевидна гордост как завели Франк като малък в църквата, той изслушал как свещеникът излага доктрината, че всички човешки същества са родени в грях, идеята му се сторила смехотворна и той незабавно се отрекъл от католицизма. Франк слушаше безмълвно.

— Станах атеистка на тринадесет по две причини — каза тя. — Първо, защото нямаше рационални основания за вярата в Бога. Второ — и то беше невероятно важно за мен, — защото Бог се смята за най-великото нещо във вселената. Това прави човека по-низше същество, а аз се възмущавах от представата, че човекът може да е по-низш от каквото и да е.

Тя млъкна замислено за миг и сетне добави:

— Ако трябва да сложа заглавие на всичко, което съм написала или някога ще напиша, то ще е „В прослава на човека“.

Беше истинско удоволствие да виждам Барбара в този дом, седнала с Айн и Франк. Чувствах, че и тя най-сетне си е дошла у дома, че всичко, което се е надявала да открие като малко момиче, израснало в Уинипег, най-сетне е пред нея. Нямах нищо против мълчаливото й държание тази първа вечер. Нека го възприеме, мислех си. Нека открие, че всичко, за което сме говорили в най-щастливите си мигове, е възможно. Чувствах се горд, че мога да й предложа всичко това.

Ако страстта и ентусиазма й към света на Айн бяха по-малки (не вярвах, че тъкмо такъв свят иска тя), щеше да се наложи да я оставя. Щях да я освободя вътрешно. Нямаше да е безболезнено, но щях да го направя, щях да приема, че не съм разбрал колко дълбоки са различията ни. Ако не споделяхме любовта си към Айн Ранд, нямаше да реша, че Барбара и аз можем да бъдем сродни души. Нямах представа колко повече неща от една обща страст са необходими, за да направят двама души подходящи един за друг. Меко казано, имах доста опростенчески възглед за сексуалната психология — и за любовта като цяло.

Когато Айн разбра, че с Барбара сме се запознали заради „Изворът“, беше възхитена. „Отлична литература“ — така определи случката, имайки пред вид, че връзката между трима ни може да бъде описана в роман.

Когато се прибирахме след тази първа среща, Барбара сияеше. Сега, когато бяхме сами, от нея се лееше поток от думи. Чувстваше, че най-сетне е на прага на това да намери отговори на всичките си въпроси.

— Можеш да я питаш за всичко — възкликна тя. Тя беше замаяна от чувствителността, яснотата, ослепителния интелект и добронамереността на Айн. — Наистина ли е възможно? Това наистина ли се случва?

Тя ме тупна по ръката от вълнение.

— Наистина ли сме тук? — чудеше се тя, докато пътувахме в мрака, само няколко часа преди зазоряване. А аз отговорих:

— Тук сме.

След години, коментирайки първата им среща, Айн каза, че съчетанието от крехкост и сила у Барбара й е напомнило за Доминик.

— Ти беше съвсем тиха и личността ти не се набиваше незабавно на очи, но беше очевидно, че си високоинтелигентна.

Сравнението с Доминик ми беше хрумнало много преди Айн да го спомене. Нима Доминик не беше се изявила като героиня, въпреки конфликтите си? Виждах оправдание на борбата си за Барбара и на надеждата си за щастлива развръзка. Бях се вкопчил в мечтата за победа, която в крайна сметка щях да постигна благодарение на разума, характера и настойчивостта си, както и благодарение на собствената си представа за естествената логика на събитията. Още не знаех, че има победи, много по-ужасни от всяка загуба.

[1] Вж. Хенри Хазлит, „Икономиката в един урок“, „Изток-Запад“, 2009. — Б.изд. ↑

4.

Не го осъзнах веднага, но четиримата бяхме на път да се превърнем в семейство. За мен това беше първото семейство, което някога съм имал — първото ми чувство за някакъв корен. Не че усещах Айн и Франк като родителски фигури; бях много далеч от подобно чувство. Бяхме по-скоро нещо като интелектуален клан. Като част от всичко това връзката ми с Барбара се задълбочаваше.

Посещавах Айн и Франк всяка събота вечер, а с Айн говорех по телефона почти всяка вечер. Понякога говорехме по няколко часа, основно за философия, но и за живота ми преди това. Чатсуърт беше извън градската телефонна зона и си спомням притесненията на сестра си Илейн заради доста ограничения ми бюджет. Мен не ме беше грижа; нямаше друго нещо с подобна важност, за което да харча парите си. Когато се сещаше за това, Айн обикновено предлагаше да затворя и тя да ме набере отново.

Въпреки че Барбара не се обаждаше на Айн, тя обикновено идваше с мен в съботите, а често и при други посещения. Насърчавах я да контактува с Айн сама, а не да осъществява цялата връзка чрез мен, но тя така и не го направи; казваше, че е твърде срамежлива.

— Не искам да приемаш Барбара като притурка към мен — казах веднъж на Айн аз. Тя ми отговори меко:

— Реално погледнато, за момента не мога да я приемам иначе. Не я познавам така, както познавам теб.

Интересът й се поразпали, когато Барбара спомена, че иска да става писател.

Веднъж Айн и аз си говорехме за героите от детството си, за идеалите и за ролята, които те са изиграли за нашето развитие. Казах й:

— Когато бях на шест или седем, моят герой беше Самотният ездач. След това, на около осем или девет, беше Супермен. Когато бях на дванадесет, открих романите на баронеса Орни и мой идеал стана Аленото цвете.

После нехайно добавих:

— Не е ли странно, че и тримата в известен смисъл са невидими? Никой не знае истинската им самоличност… Как можех да осъвременя онова, на което се възхищавах в тези образи, да го преведа на езика на двадесети век? Нямах желание да спасявам френски аристократи от гилотината, но имаше нещо в тези приключенски истории, в което бях влюбен и от което не исках да се отказвам. Чудех се как мога да го приложа към живота си в съвременния свят. Сетне на четиринадесет прочетох „Изворът“ — и открих отговора. Приключението на съзидателната работа. Индивидуализмът като морална битка.

Айн се въодушеви.

— Не виждаш ли? — възкликна тя. — Съхранил си все същите ценности — дързост, смелост, независимост, — но непрекъснато си адаптирал формата, под която се изразяват, към растежа си, към развитието на знанията си. Останал си цялостен. Някой по-конвенционален би отхвърлил всичко като напразен блян, който няма нищо общо с живота му като възрастен. И, забележи, ти не си разсъждавал буквално: не си решил да станеш архитект като Роурк. Откликнал си на абстракцията, на страстта към работата, и си я въплътил в съгласие със собствените си цели — и добави: — Прав си, разбира се: има значение това, че и тримата герои от детството ти са маскирани или дегизирани — невидими са. Това сигурно е било в хармония със собственото си чувство за изолация.

Изпълнен с благодарност и неподправена радост, аз отговорих:

— Вече не се чувствам невидим.

През първата си година в Калифорнийския университет в Лос Анджелис доста време не ме свърташе в клас. Нито един от преподавателите ми не се отнасяше към идеите така, както го правеше Айн — като въпрос на живот и смърт.

Едно от най-запомнящите се посещения от този период беше една вечер, когато Барбара донесе „Възходът на научната философия“, учебник от един от курсовете, който посещавахме заедно. Курсът се водеше от автора на книгата, Ханс Райхенбах, виден представител на логическия позитивизъм. Тази философия твърдеше, че законите на логиката в крайна сметка са произволни, че сетивата са ненадежден източник на информация за света, че нищо не може да се знае със сигурност и че всяко твърдение за естеството на реалността е безсмислено. Харесвахме го като преподавател заради хумора и живата му реч, но не бяхме съгласни с почти всичко, което ни казваше. Разговорът, който последва тази вечер, беше невероятен.

Айн никога не бе чувала за Райхенбах. Тя взе книгата му и прочете първите две-три страници, след което предсказа каква ще бъде позицията на Райхенбах по множество въпроси. След това изчака да потвърдим, че е права. Сетне започна да ни обяснява как го е направила и, по-общо, как да разчитаме косвено сложни твърдения, въплътени в най-прости думи. Беше удивително как успя да разбере за него толкова неща въз основа на почти невидими за нас доказателства.

— Когато говорите, когато пишете или четете, внимавайте за смисъла — каза тя. — Обръщайте внимание на смисъла на твърденията си — както и на тези на другите хора.

Това беше един от първите философски уроци, които ни накара да си набием в главите.

Нашата енергия и ентусиазъм никога не надвишаваха енергията и ентусиазма на тази жена, която беше с двадесет и пет години по-възрастна от нас. Понякога, когато пристигахме в ранчото, тя беше видимо изтощена от тежкото писане през деня, но щом разговорът потръгнеше и умът й се потопеше в него, тя сякаш започваше да черпи от някакъв бездънен енергиен източник. Умората изчезваше и лицето й ставаше ясно като зората. Демонстрираше вдъхновяваща и зареждаща страст към идеите. Най-добрите ни преподаватели изглеждаха сухи и изхабени на нейния фон. Тя беше апотеоз на един отдаден на философията ум. През следващите години я слушахме да говори с всички преподаватели, които ни идваха на гости, и не помня и един да не е казал по нещо за тази нейна черта, за тази отдаденост на важността на идеите.

Една от нейните идеи, която особено ме впечатли, беше отъждествяването на свободната воля с избора да мислиш или не — да търсиш осъзнатостта или да я избягваш.

Тя неуморно отделяше време и енергия за Барбара и мен. Бях озадачен от щедростта й.

— Сигурно имаш съвременници, които споделят интелектуалните ти интереси? — казах й веднъж аз, а тя отговори:

— Само приятели, или по-често познати, които споделят политическите ми интереси. Най-вече консерватори. Не и мислители философи.

Аз останах озадачен.

— Но Барбара и аз не сме постигнали още нищо в живота си.

Тя се разсмя.

— Ще постигнете. Да не се притесняваш, че получаваш нещо, което не заслужаваш?

Не бях поглеждал нещата от този ъгъл, но отговорих:

— Ами предполагам, че да.

— Не се притеснявай. Вие с Барбара знаете как да мислите. Никой не ви е учил на това. Един ден ще разберете колко е важно това и колко дребни са разликите във възрастта в сравнение с него.

С Айн водихме няколко пъти подобни разговори. Когато се опознахме по-добре, нейната гледна точка започна да ми се струва все по-естествена.

В университета се опитвах да въвлека някои от преподавателите си в разговор по въпроси като тези, които обсъждах с Айн. Когато се опитах да убедя един професор по психология, че доктрината за психологическия детерминизъм съдържа непреодолими противоречия, той отговори:

— Не философствай.

Когато в един курс по логика се опитах да защитя мнението, че реалността е познаваема за човешкия ум, ми бе казано:

— Нито един просветен човек не вярва, че може да знае каквото и да е.

А когато в задължителния курс по държавно устройство предизвиках един преподавател, който говореше страстно за Съветска Русия, той ми заяви:

— Просто сте предубеден към диктатурата.

Споделях с Айн скуката и нетърпението си към другите хора. Тя ми се усмихваше малко тъжно, но кимаше с разбиране.

През следващите години говорехме често за чувства, които Айн е осъзнавала — или не — през тези първи години. Тя казваше:

— Не мисля, че бих си позволила да знам в началото. Ситуацията беше невъзможна. А да не осъзнавам чувствата си не е никак характерно за мен, нали? Не се опитвах да избягам — не бих го направила съзнателно — но предполагам, че в известен смисъл ги потисках. Знаех, че имаш моя тип лице, че си моят тип човек, че си най-добрият ум, когото някога съм срещала, но никога не си позволявах да мисля по-нататък. Ако го бях прочела в някой роман, със сигурност щях да заподозра. Драматургът в мен щеше да застане нащрек.

Тя призна, че е подходила към нашата връзка изключително внимателно. Посвещенията й върху моите екземпляри на „Химн“, „Ние, живите“ и „Изворът“ бяха например почти непривично резервирани. За тези ранни посвещения Айн казваше:

— В началото бях толкова предпазлива, толкова много внимавах какво мога да оставя на хартия. И все пак… дали вече не чувствах всичко?

Малко след като се запознахме с Айн и Франк, Барбара ми каза:

— Чудя се какъв ли е социалният им живот.

А аз отговорих:

— Трудно е да си ги представиш в обикновена социална среда, нали? Така де, с обикновени хора.

С времето се срещнахме с много от техните приятели.

Един от тези приятели беше млад сценарист, Албърт Манхаймър, който работеше по екранизацията на „Born Yesterday“ на Гарсън Кейнин. Айн го беше привлякла от недрата на марксизма. Забавляваше я фактът, че в началото той се беше опитал да привлече нея. Оценяваше интелигентността му и привидния му ентусиазъм към идеите. Под нейно влияние той стана пламенен защитник на laissez-faire.

Научихме, че Албърт се бори с болезнени лични проблеми, сред които сериозно безпокойство и депресия, и Айн се опитва да му помогне, основно чрез философски разговори. Изглеждаше привързана към него. Един от конфликтите му беше пропастта между ценностите, представлявани от Айн, и онези, асоциирани с Холивуд. Донякъде като обяснение за търпимостта си към неговите проблеми Айн спомена, че преди години, когато тя и Франк били в отчаяно финансово състояние, Албърт й пратил чек за петстотин долара, който бил от огромна помощ за тях. За благодарността си казваше:

— Не мога да забравя помощта му в толкова лош за нас момент.

Изненадах се, защото я бях чувал да заявява пред доста хора, че никой не й е помагал през годините на борба за финансово оцеляване. След години тя повтори това пред целия свят от страницата „За автора“ в „Атлас изправи рамене“. Аз обаче не й зададох въпроси за това очевидно противоречие.

Никой от нас не разбираше, че Албърт всъщност има нужда не от абстрактно обсъждане на „предпоставките“ си, а от компетентна психотерапия. Не на последно място имаше нужда от свободата да изследва корените на чувствата си и да казва каквото му дойде наум без страх от цензура, което едва ли би било възможно с човек, толкова отдаден на морализаторстването като Айн. Разбира се, тогава не го наричах така, предпочитах да говоря за „страст към морала“. Така или иначе, Айн не беше в състояние да му помогне.

Един ден тя заяви, че се е разочаровала от него. Легнал на дивана й в отчаяна депресия, Албърт казал нещо, в смисъл че не го интересуват идеите, че философията за него няма никакво значение. За Айн това беше анатема. В светлината на убежденията, която смяташе, че споделят, за нея думите на Албърт бяха неразбираеми. Когато ни говореше за това, изглеждаше почти детински разочарована. Беше и наранена, и ядосана, и от този момент нататък връзката им западна.

Айн имаше особени очаквания към хората, които смяташе за свои приятели, и колкото по-близко беше приятелството, толкова по-високи бяха очакванията. Ако хората не отговореха на тези очаквания, отговорът й можеше да бъде безмилостен. Тъй като Албърт не излезе от депресията си и позволи на „психологията“ си да надмогне „философията“, той изгуби приятелството на Айн. Тя не скъса с него направо, но той изгуби всякакво уважение в очите й. Аз се колебаех между съжаление към Албърт, съчетано с мисълта, че Айн е била твърде строга, и безразличие към Албърт и съжаление към Айн.

Рухването на приятелството им ми се стори доста тъжно, тъй като другите й връзки изглеждаха сърдечни, но много по-малко интимни. Сред познатите й бяха Бъроуз (Бъзи) Хил, изследовател на рака от Калифорнийския университет, и неговата съпруга Рут Бийб Хил, която по-късно щеше да се прочуе като автор на „Ханта Йо“; икономистът Хенри Хазлит и съпругата му Франсес; Айн беше работила с Франсес в „Парамаунт пикчърс“ десетина години преди това. Семейство Хазлит живееха в Ню Йорк и когато посетиха Лос Анджелис, Айн и Франк организираха парти в тяхна чест, на което имах шанса да кажа на Хенри колко се възхищавам на „Икономиката в един урок“ Познаваше и Ленард Рийд, чиято малка фирма стоеше зад първото американско издание на романа на Айн „Химн“, и който беше основал и ръководеше Фондацията за икономическо обучение, организация, посветена на идеалите на индивидуализма и политическата свобода. Сред познатите й беше Уилям Мълендор, президент на „Консолидейтид Едисън ъф Калифорния“; той беше възрастен бизнесмен, изключително почтен, който изнасяше в цялата страна лекции, посветени на достойнствата на свободния пазар. Айн го ценеше изключително много. Другите й приятели включваха актрисата Джанет Гейнър и съпруга й, дизайнерът Ейдриън Гейнър, чиито доста театрални дрехи Айн обожаваше и ги носеше при всеки официален случай, както и Мори Рискинд, автор на „Of Thee I Sing“.

Беше вълнуващо да се срещаме с различни хора в дома на Айн и да се чувстваме един вид като въплъщение на нейната гордост — не като нейни деца (в отношението й нямаше нищо майчинско), а като продукт на нейната философия.

— Нищо подобно! — сопна се тя веднъж, когато някой я попита дали се чувства като наша майка, сетне добави: — Те не са мои деца; те са деца на „Изворът“.

Имаше нужда да подчертае интелектуалността на нашата връзка.

Беше вълнуващо да гледам как Айн се движи сред гостите си с невероятен чар, топлота и дори хумор, да виждам как Франк е седнал с някого в някой ъгъл и говори с изненадващо оживление, може би за работата си по ранчото, както и да знам, че след като всички гости си тръгнат, Барбара и аз ще останем за „аутопсия“ на вечерта, която можеше да продължи дори още шест часа след това.

— Всички изглеждат приятни и интелигентни хора — отбелязах пред Айн аз — и като че ли всички ти се възхищават, но… — поколебах се, не знаех как да се изразя. — Дали наистина споделят най-дълбоките ти интереси и ценности?

Айн вдигна рамене.

— Добър въпрос. Ако трябва да отговоря буквално, вероятно да — в едно или две отношения, но със сигурност не във всички останали.

Дали бях задал въпроса заради някакъв импулс или зле разбрано чувство за собственост? Когато изразих такава загриженост, Айн се разсмя:

— И така да е било, одобрявам го. Бих направила същото на твое място. Наричам това „предпоставката на Доминик“ — да не искаш да споделяш ценностите си с никого. Като малка ненавиждах някой да ми каже, че харесва същите книги или музика като мен. Исках ценностите ми да са моя частна собственост. Всъщност чувствах, че никой друг не е достатъчно добър да ги споделя. Ако и ти изпитваш същото към мен, скъпи, ще го приема като комплимент.

Напушваше ме смях, като ме наричаше „скъпи“. Казваше го често — на мен, на Франк, на Барбара. Това беше единствената следа, оставена от Холивуд. В такъв момент чувах единствено нейната топлота и радост. Забравях всичко друго, което можеше да се крие в обръщението — например деликатната подкрепа за отчуждаването ми от света.

С Барбара видяхме колко много блестящи и известни хора посещават дома на Айн и Франк. И все пак аз се съгласих с Барбара, когато тя отбеляза:

— Забеляза ли, че те не са особено близки с никого? Винаги има някаква дистанция.

Съгласих се по-скоро с гордост, тъй като не усещах подобна дистанция между Айн и Франк и нас двамата.

Айн ясно показваше, че предпочита неформалната обстановка, когато сме само четиримата и си говорим.

— Не си падам особено по изтънчените обстановки — често повтаряше тя, като под „изтънчена обстановка“ разбираше всичко отвъд задоволяването на най-основните си нужди. Забелязахме, че най-удобно се чувства с почти рошава коса, с бримки по чорапите, с всекидневна блуза и пола и набързо сложено червило. Сякаш материалната действителност, подобно на готвенето, я отвличаше от писането и интелектуалните дискусии.

Независимо от страстта към физическия свят, която разкриваше в книгите си, у Айн имаше голяма доза аскетичност. Любовта й към физическата реалност изглеждаше абстрактна, сякаш съзерцаваше красотата на далечен хоризонт. Като писател майсторски пресъздаваше сетивната реалност — звук, картина, движения — и много от природните й описания бяха едва ли не почтителни в своя лиризъм. Нещо повече, повечето й герои и героини умело управляваха физическия свят. Самата тя обаче живееше почти изцяло в света на идеите.

Заяждащи ключалки, повредени тостери, блузи с откъснати копчета, рокли с разпрани подгъви — това бяха все злонамерени врагове, чиято основна задача сякаш беше да я ядосват и да й пречат. Понякога се чудех на силното й отчаяние пред такива дребни ежедневни грижи.

Пример за отчуждението на Айн от физическата реалност беше фактът, че тя така и не се научи да кара кола. Зависеше напълно от Франк за придвижването си — зависимост, която признаваше, че ненавижда. Той не беше добър шофьор и Барбара и аз неведнъж ставахме свидетели на размяна на остри думи, когато Айн му се ядосаше. На фона на независимостта на Айн и на възхищението й пред технологията не можех да разбера как така не се е научила да шофира. Когато й го казах, тя отговори:

— О, Франк се опита да ме научи, но нищо не стана, а и Франк се притеснява, че ще си мисля за писане, а не за пътя, и може би е прав.

Имах чувството, че се опитва да придаде романтичен оттенък на ситуацията, и озадачен оставих темата. Чувствах, че начинът, по който се възприемаше, не включваше шофиране — то просто не пасваше на връзката й с материалния свят.

Може би имаше и друга причина да не кара кола. Тя беше толкова по-силна от Франк в практически всяко отношение, че може би беше избрала, съзнателно или не, да остане зависима от него в тази област, независимо какво неудобство й причиняваше това. Може би това беше нейният начин да защити връзката им.

Въпреки че рядко ставаше въпрос за това, Барбара и аз се озадачавахме от тази връзка. Чудехме се какво общо имат двамата. Той никога не участваше активно в нашите разговори, не четеше книги, очевидно не беше интелектуалец и нямаше нито енергията, нито страстта на Айн. Бяха се запознали, когато той бил борещ се за оцеляване актьор. Тогава Франк се занимаваше с тринадесетакровото им ранчо, което беше преработил и превърнал в парк, и отглеждаше цветя и цитрусови дървета с търговска цел. Най-жизнен и разговорлив беше, когато говорехме за работата му в ранчото.

— Сцената не ми липсва, дори не мисля за нея — с усмивка ми каза той. — Обичам ранчото.

— Франк вярваше в мен. Видя коя съм аз и каква ще стана в момент, когато никой друг не виждаше, когато и двамата бяхме млади, борехме се и нямахме нищо — каза ни Айн. — Имахме едно и също усещане за живота. Но Франк е твърде отвратен от хората, за да сподели със света какво представлява.

Франк слушаше мълчаливо подобни излияния и дума не продумваше. Ако не беше отвратен от Айн, Барбара или мен, не разбирах защо обикновено мълчи по време на нашите срещи. Той имаше голямо вродено чувство за достойнство, осезаем чар и винаги излъчваше огромна добронамереност, и аз бях силно привързан към него. И все пак не можех да разбера липсата му на амбиция, още повече че беше съпруг на Айн Ранд. За друг мъж заниманията с ранчото щяха да са напълно в реда на нещата. Но когато Айн говореше за работа и кариера, тя всъщност говореше за това да промени света, да окаже влияние на историята.

— Никога не бих могла да обичам някого, който не е герой — казваше тя. Буквално казано, „герой“ е човек с морална доблест много над средното ниво, но в контекста, в който Айн използваше думата, тя означаваше и човек с визия и амбиции далеч над тези, които демонстрираше Франк. Осъзнавах, че между тях има нещо, което не разбирам.

И все пак не полагах особени усилия да опозная Франк, за което сега горчиво съжалявам. От време на време му задавах по някой въпрос за работата в ранчото или изказвах възхищение от прекрасните пауни, които отглеждаше, или пък отбелязвах, че изглежда малко уморен. След миг обаче вниманието ми се връщаше обратно към Айн. Тя беше неугасваща светлина, която заливаше всички наоколо и оставяше остатъка от света в сянка. И двамата с Франк като че ли приемаха това състояние на нещата за естествено. Повечето хора, които виждах в ранчото, се отнасяха към Франк също като мен. Той никога не беше съвсем сред нас.

По това време и понятие си нямах, че помежду им има проблеми. Много по-късно Айн ми каза, че годините в ранчото са били лоши за тях. Карали се много, тя се отегчавала от пасивността му и от липсата на интелектуалност. След това ми сподели, че по време на цялата им връзка той нито веднъж не бе пожелал секс; винаги тя правела първата стъпка. След това всичко било както трябва, той бил отдаден и без задръжки, но не беше особено трудно да разбера какви чувства е оставило това у нея. А и си оставаха огромните интелектуални разлики между тях — не само що се отнася до интелигентността, но и до начина, по който работеха умовете им. Тя разбираше само студени, линейни, последователни разсъждения; той беше почти изцяло интуитивен. Въпреки че той можеше да оцени познавателния й стил, тя така и не прие напълно неговия. Казваше, че е мислила за развод, но искала да почака до края на романа, защото се ужасявала от прекъсването на работата си. Работата беше над всичко. И все пак, след години ми каза, че не можела да живее без него. По някакъв свой си тъжен начин той беше скалата, на която тя се опираше.

Айн обичаше да говори за началото на връзката им. Когато се срещнали за пръв път, и двамата били малко над двадесет. Тя била пристигнала в Америка няколко месеца преди това и дошла в Холивуд. Надявала се да пише сценарии за неми филми, докато овладее английския достатъчно добре за бъдещите си романи. Имала невероятния късмет да заговори Сесил Б. де Мил, който я видял да го зяпа до портала на студиото му.

— Защо ме гледате? — попитал Де Мил, а тя, полудяла от вълнение, му отговорила, че тъкмо е дошла от Русия и е щастлива да го види. Казала му, че се възхищава на филмите му и иска да пише за тях. Очарован и заинтригуван, той я поканил да гледа снимките, за да научи как се правят филми, и й дал работа в продукцията, по която работел тогава — „Царят на царете“. Франк имал дребна роля във филма.

Тя видяла Франк по-рано същия ден в един трамвай на път за студиото на Де Мил в Кълвър Сити.

— Хвърлих му един поглед — разказваше ни Айн, — а той физически е типа на всичките ми герои. Влюбих се веднага.

В трамвая тя се ужасила, че той ще слезе и никога няма да го види отново. На снимките, твърдо решена да привлече вниманието му, тя го настъпила, така се заговорили и се запознали.

— Не можех да измисля никакъв друг начин да го заговоря — с усмивка казваше тя.

Франк не й казал, че това е последният му ден на снимки. Когато свършили работа, той просто изчезнал. Очевидно му се сторила интересна, но не подходил агресивно. Искал да я изчака, но някой му предложил да го закара и той се съгласил. Мисля, че тя споменаваше това с лек оттенък на разочарование в гласа.

— Защо не можа да ме почакаш онзи ден? — с шеговит упрек го питаше тя. В продължение на девет месеца тя отчаяно мечтаела да го намери отново. Казваше: — Не можете да си представите колко нещастна се чувствах.

През тези девет месеца Франк се превърнал в натрапчива идея. Това ме очароваше — та тя е знаела съвсем малко за него. От днешна гледна точка бих казал, че видът и маниерите на Франк очевидно въздействаха на някакъв личен, вътрешен неин възглед, на мъжки архетип в нейната психика. Когато това стане, когато срещнем някого, който сякаш въплъщава чертите на нашия архетип от противоположния пол, можем незабавно да пламнем в романтична любов. Ако гледаме на другия реалистично, ако по-подробното му опознаване подкрепи първоначалното ни впечатление, любовта може да процъфти. От друга страна, ако просто проектираме собствените си нужди и копнежи, потъваме в сън — или в кошмар, — от който може и никога да не се събудим.

Един ден, докато работела за Де Мил като младши сценарист, тя влязла в една обществена библиотека и видяла Франк. Той вдигнал поглед и я познал. Излезли заедно. Говорили си за писането, за актьорската игра и за живота, и двамата били поразени от незабавно чувство на дълбоко сродство. Не им отнело много време да решат — или поне Айн да реши, — че са „сродни души“.

Айн казваше:

— Когато Франк започна да говори за филми, аз разбрах колко подобни са нашите ценности. Мразеше конвенционалното. Обичаше дързостта и героизма.

— Едно от най-поразителните неща в нея — спомняше си Франк — беше отсъствието на каквато и да е непочтеност. Кристално честна. Ако харесваше нещо, го харесваше с пълна отдаденост, а ако не харесваше друго, го изразяваше рязко. Никога не се чудеше дали ще успее. Единственият въпрос беше колко време ще отнеме.

— Франк изглеждаше напълно изолиран от другите хора — казваше тя. — Сякаш съществуваше сам в света. Като Роурк.

Докато я слушах как разказва за началото на връзката им, аз се наслаждавах на нейната откритост; говореше като младо момиче и аз си мислех, че тъкмо така трябва да говори една жена за мъжа, когото обича. Жените в нейните романи почитаха героите по същия начин. Нямаше значение, че не можех да разбера напълно преклонението й пред Франк. Важното беше, че тя е в състояние да изразява любовта си по този начин.

Франк излъчваше по-скоро привързаност и възхищение, а не толкова страст. Струваше ми се, че това е по-скоро форма, отколкото съдържание, защото предполагах, че в сърцевината си чувствата им един към друг трябва да са еднакво силни. Толкова много неща не разбирах.

Осъзнах, че тя смята своя тип преклонение пред героя за основно въплъщение на женствеността. Един ден я попитах:

— Нима мъжете не се прекланят пред жените? Искам да кажа — пред жените, които обичат?

— Ами да, предполагам, но не това искам да кажа. Под „преклонение“ имам предвид най-висшата ни способност за възхищение, почит, уважение. Смятам мъжа за по-висш от жената, и…

— Но Айн — възкликнах аз, — не е възможно. Шегуваш се!

— Не се шегувам — сериозно отговори тя.

— По-висш в какво отношение? Интелигентност? Творчество? Морална стойност?

— Не, разбира се, че не. В духовната и интелектуалната сфера половете са равни. Но мъжът е по-едър, по-силен, по-бърз — по-добре може да се справя с природата.

— Искаш да кажеш, на чисто физическо ниво?

— Физическото не е без значение.

Връщах се към този въпрос много пъти през годините. Не приемах напълно гледната й точка. И все пак щях да открия, че много от най-независимите и силни жени, които познавах, я споделяха.

Айн се усмихваше добродушно на очевидното ми объркване. Веднъж ми каза, сякаш за да изясни въпроса веднъж завинаги:

— Не разбираш ли, че една наистина силна жена иска да вижда мъжа по-силен? Поне своя мъж.

А когато я запитах защо, тя отговори:

— Заради удоволствието да се отдаде.

Аз настоявах:

— Тоест въпросът е един вид сексуален?

Тя се засмя.

— Ама разбира се — и добави: — А освен това съществува и удоволствието да бъдеш безпомощен понякога, да хвърлиш от плещите си товара на силата. В известен смисъл и това е сексуално. Една жена не може да направи това с мъж, когото не уважава. Нейтън, бъди честен. Разбираш ме напълно. Това чувство за отдаване — тъкмо него очакваш от една жена, нали?

— Може и така да е — колебливо отстъпих аз, — но не бих се опитал да защитя позицията си философски.

— Аз пък бих — ведро каза тя.

При едно от посещенията говорих с Айн за състоянието на връзката си с Барбара — казах й за разликата в чувствата ни един към друг. Споделих, че моите чувства към Барбара са романтични и сексуални, а нейните към мен — не.

— Какъв тип мъже харесва Барбара? — искаше да знае Айн. Аз промърморих нещо, в смисъл че Барбара е объркана и не е ориентирана към конкретен тип.

Ако и да демонстрираше уважение и отзивчивост към Барбара, Айн ясно показваше, че трудно разбира психологията й. В очите на Айн сексуалните ни желания бяха продукт на най-интимните ни ценности, и ако ценностите на Барбара бяха такива, каквито казваше и към каквито на пръв поглед се придържаше, как беше възможно да не е влюбена в мен? Място не можех да си намеря, докато слушах това, и все пак не мога да отрека, че и аз мислех същото. По-късно тя споделила насаме възгледите си пред Барбара, която ми разказа за това с тъжна нотка. Разкъсвах се между притеснение, благодарност към Айн, жал към Барбара и мъка.

Един ден посетих Барбара в апартамента й. Беше се скарала за нещо с тогавашния си приятел и изглеждаше объркана и нещастна. Прегърна ме, притисна лицето си в моето и прошепна:

— Не се отказвай от мен.

Изглеждаше толкова невинна, ранима и детски чиста, че ме заля море от нежност; изпитах обаче и несигурност. Дали това беше просто моментно настроение или наистина се опитваше да ми каже нещо? Следващия път, когато я видях, отново беше жизнерадостна, а онзи момент сякаш никога не беше настъпвал.

През тези първи месеци търсех възможности да подхвърлям на Айн темата за любовта и секса с надеждата да разбера нещо, което да ми помогне да изясня връзката си с Барбара. Айн ни казваше, че разработва теорията си за сексуалното привличане в новия си роман и че дори тя е основен елемент във фабулата. Теорията е въплътена в образа на Ханк Риърдън, най-вече в съзнателните му философски убеждения. Това беше нивото, на което разсъждаваше Айн, и то налагаше строги ограничения на теорията. Едва години по-късно осъзнах, че нейният възглед за секса е драстично опростенчески. И все пак мнозина психолози днес признават основната й идея — че най-дълбокият ни възглед за самите нас, както и най-интимните ни лични ценности и разбирането ни за смисъла на живота неизбежно ще се проявят в реакциите ни в сексуално — романтичен план — и най-вече чрез хората, в които се влюбваме.

През пролетта и лятото на 1950 г. основният резултат от теорията на Айн за секса (която, разбира се, тогава аз напълно споделях) беше да увеличи чувството за вина у Барбара, че не е влюбена в мен. Не мисля, че такова е било намерението й, а и тя несъмнено не разбираше какво влияние оказва. По свой си начин тя полагаше основите на евентуално помирение между мен и Барбара, като смяташе за все по-очевидна представата, че аз съм един вид герой. Не можех и да сънувам, че ще дойде ден, когато теорията на Айн за секса ще бъде използвана не срещу Барбара, а срещу мен.

Същото лято братовчедът на Барбара, Ленард Пейкоф, ни дойде на гости в Калифорния. Тогава беше на седемнадесет.

Ленард ми се стори ужасно напрегнат, изпитваше хронично безпокойство. Нямаше търпение да се срещне с автора на „Изворът“ и ние му обещахме да го заведем при нея. Една вечер отидохме заедно до ранчото. Само няколко минути след като пристигнахме, той потъна във философските въпроси, които си беше приготвил. За всички ни това беше изключително приятно.

Един въпрос беше особено важен за него: идеалист или практик е Хауърд Роурк?

След разговор, продължил повече от час, Айн заключи:

— Ако идеалите ти са рационални, ако моралните ти принципи се основават на реалността, конфликт няма. Моралното е практично. Роурк е напълно практичен и последователен в принципите, по които живее. Затова и успява. Ако ти се стори, че има конфликт между идеализма и реалността, провери предпоставките си за това какво приемаш за „идеализъм“.

За Ленард тази идея беше не просто важна, а напълно революционна. Тя противоречеше на почти всичко, което някога беше чувал. Той изпадна в еуфория.

След няколко месеца ни писа, че се е отказал от медицината, противопоставяйки се на очакванията на семейството си, и че ще следва философия.

Месеците минаваха, приятелството ни с Айн и Франк се задълбочаваше и ние научавахме все повече подробности от миналото им — къде са родени, какви са били връзките със семействата им, подразбирахме и по нещо за това как са се борили през първите години.

Айн е родена на 2 февруари 1905 г. в Санкт Петербург (по-късно известен като Петроград, сетне като Ленинград, преди отново да стане Санкт Петербург), където се развива и действието на „Ние, живите“.

— Айн Ранд не е истинското ми име — каза ни тя. — Малкото ми име беше Алиса. Взех името Айн от един фински писател, а фамилията Ранд приех скоро след като пристигнах в Америка — заради пишещата ми машина „Ремингтън-Ранд“! Не казвам на никого истинското си фамилно име, защото ако все още имам роднини в Русия, мога да ги изложа на опасност.

Минаха много години, преди да науча (и то от Барбара), че истинското й име е Алиса Розенбаум.

Когато обсъждахме първия й роман, тя каза:

— „Ние, живите“ не е автобиография, освен интелектуално може би, но все пак може да ви създаде добра представа за Санкт Петербург — Петроград — в годините след революцията. Майката на Кира прилича малко на моята собствена, а чичото на Кира, Василий, е изграден по образа на баща ми. Той беше силен, мълчалив, сдържан човек, но беше пламенен антикомунист, неспособен да се адаптира, човек, издигнал се сам и попаднал в невъзможна ситуация. По това време нямаше много такива хора в Русия и баща ми беше горд, че има собствен бизнес — беше аптекар. Много професии бяха недостъпни за евреите, така че той избра да отвори аптека. Образът на Лео е вдъхновен от един човек, в когото бях влюбена. Между нас така и нищо не стана, срещахме се няколко пъти, но до връзка не се стигна, и когато той спря да ми се обажда, аз страдах ужасно. Това като че ли беше най-болезненото преживяване в живота ми. Много по-късно научих, че е свършил като обикновен женен мъж. Но на образа на Лео в книгата дадох онова, което виждах в него, онова, което той значеше за мен.

Когато я попитах за майка й, тя отговори:

— Майка ми и аз не се разбирахме. Тя винаги ме насърчаваше да правя физически упражнения, които ненавиждах. „Повече движение, Алиса“, казваше ми. „Движи се!“ А и беше много общителна, много социална — нещо, което също не харесвах. Изобщо не беше мой тип човек.

Нямаше как да не забележа дистанцираността, с която говореше за родителите си, дори за баща си, към когото се беше привързала повече в юношеските си години. Отчуждението й обаче ми се струваше съвсем нормално — свързвах го с моите чувства към собствените си родители.

По друг повод Айн ни каза:

— Бих казала, че детството ми беше щастливо, ако и да не бях особено близка с когото и да е. Винаги получавах огромно признание за интелигентността си, не само от родителите и близките си, но и от учителите. Винаги бях първа в класа. Бях специална, необичайна, и като че ли всички го знаеха. Така че колкото до признание, получавах го. Винаги задавах въпроси. Направо побърквах възрастните. Винаги исках да знам „защо“ за всяко нещо, което някой кажеше.

Ако някой възрастен изобщо я е прегръщал, казвал й е, че е хубава или изобщо я е третирал като малко момиче, то тя не го споменаваше, и аз някак си бях сигурен, че никой не го е правил. Или пък просто тя си спомняше само доброто отношение, дължащо се на интелигентността й. И тази гледна точка не ми се стори неестествена. Не се ли чудех и аз доста често защо хората настояват да взимат детството си толкова насериозно?

Една друга вечер тя говореше за удоволствието от летните ваканции на семейството, обикновено в Крим, и за това колко вълнуващо е било да открие едно лято онова, което наричаше „музика — залъгалка“. Имаше предвид ярка, агресивно бодра и предизвикателно нетрагична музика. Тя включваше няколко марша, песни като „Дълъг е пътят до Типерери“ (една от любимите песни на баща ми, който често я пееше), няколко популярни немски и американски мелодии, а по-късно — някои оперети на Лехар, Калман, Милокер, Офенбах и други подобни. Обичаше Рахманинов, Шопен, неколцина други класически композитори (или поне някои от творбите им), но не толкова, колкото „музиката — залъгалка“.

Понякога, когато с Барбара пристигахме вечер, заварвахме Айн да слуша своята „залъгалка“, да танцува из стаята и да размахва бамбукова пръчка. Сякаш искаше да се надсмее на цялото страдание в живота си, да заяви, че тези радостни звуци са истинската същност на живота.

В противовес на такива моменти при едно от нашите посещения говорехме за ужасите на гражданската война, за комунистическия преврат и за реакциите й спрямо комунистическата идеология. Спомням си неумолимата строгост на гласа й, когато ни каза:

— Бях на дванадесет, когато чух лозунга, че човекът трябва да живее за държавата — и веднага си помислих, че тази идея е зла и е коренът на всички други злини, които виждахме наоколо си. Вече бях индивидуалист. А и онова, за което говореха комунистите, не беше просто саможертва, която и сама по себе си е достатъчно зло, а жертване на висшето пред низшето, на интелекта пред посредствеността, на изключителното пред негодното — това беше идеалът, който всъщност проповядваха… И години наред, та до днес, всички мъчения, кланета и кръв не са накарали хората да спрат да наричат това „благороден идеал“… А аз видях какво наистина представлява този идеал едва на дванадесет.

Сетне, с онази особена яснота, която демонстрираше всеки път, когато можеше да свърже личното с интелектуалното, тя каза:

— Когато видях, че и баща ми се чувства по същия начин, а той видя интереса ми към политиката, между нас започна да се поражда близост.

Беше убедена, и несъмнено с право, че ако не е успяла да избяга, е щяла да бъде убита. Адаптацията към съветската система е била абсолютно невъзможна. През 1926 г., когато ограниченията за пътуване били разхлабени за малко, тя получила разрешение да напусне Съветския съюз и да посети Съединените Щати.

— Трябва да призная — почти колебливо казваше тя, — че майка ми ми спаси живота. Баща ми се притесняваше какво ще се случи с мен в чужбина, но мама знаеше, че трябва да се измъкна. Майка ми беше тази, която уреди нещата. Свърза се с роднини в Чикаго и те ме поканиха на гости.

Семейството й разбирало, че „гостуването“ ще е завинаги. Няколко месеца живяла с чикагските си роднини, за които не казваше почти нищо, освен че са били мили с нея. По-късно, в биографията на Айн от Барбара, „The Passion of Ayn Rand“, беше описано как те казвали, че са били привързани към нея и са й се възхищавали, но са смятали самовглъбеността й за повече от тревожна. Пишела шумно на машина на кухненската маса по цели нощи, забравила за опитите на роднините си да заспят. Не се интересувала от нищо, свързано с тях.

— Бяха мили — каза веднъж на Барбара и на мен. — Много мили. Но нямахме много общо; не бяха точно моя тип хора.

Не личеше да им е особено благодарна.

Айн се преместила в Холивуд, където срещнала Франк и по-късно се омъжила за него, което пък й позволило да стане американска гражданка.

— Тъкмо затова се ожених за нея — шегуваше се Франк. Между трудните моменти без работа тя работела като статистка по студиата, като сервитьорка, продавачка на вестникарски абонаменти и гардеробиерка. Пишела разкази, проекти за филми и сценарии, които никога не били за обикновените хорица, в духа и стила на епохата, и които съответно не будели никакъв интерес, който да позволи едно добро начало на кариерата й.

Когато се почувствала готова, започнала да работи по първия си роман, посветен на борбата на човека срещу държавата, чиито основни образи са млади хора, „защото знаех, че още не мога да овладея образа на зрелите индивиди, за които пиша в «Изворът»“. И добавяше, че е искала да се отърве от призрака на Съветска Русия; когато завършила „Ние, живите“, почувствала, че го е постигнала.

След като бил отхвърлен от много издатели, романът бил публикуван през 1936 г. Нападнали го като коравосърдечна картина на Русия. Това беше „червеното десетилетие“ в Америка, когато съчувствието към Съветска Русия и към комунизма беше в апогея си, особено сред интелектуалците, писателите и хората от шоубизнеса. Книгата не се продавала добре. Докато рекламата от уста на уста започнала да повишава продажбите, издателят вече бил унищожил набора и романът вече не се печатал. Тя ни разказа тези факти сухо и без емоция; нямаше и оттенък на самосъжаление.

През същата година една от пиесите на Айн, „Легенда за апартамента на последния етаж“, се радвала на сравнително успешен сезон на Бродуей под заглавието „Нощта на шестнадесети януари“. Това й помогнало малко финансово, но знаела, че истинската планина, която й предстои да изкачи — да постигне успех като романист — все още е пред нея. Амбицията й била да изкарва достатъчно пари, за да се занимава само с писане, без да й се налага да се издържа с друга работа. Описваше преживяванията си в театъра като „ужасяващи“, най-вече заради неспирните разправии с продуцента, който се опитвал да промени текста й.

Когато написала краткия роман „Химн“, не могла да намери издател в Щатите и книгата била публикувана във Великобритания. Изминали почти десет години, преди „Химн“ да бъде публикуван в САЩ, когато Ленард Рийд я открил и издал през 1946 г.

— За да разберете как се чувствах — отбеляза Айн, — трябва да знаете какви прокомунистически книги се публикуваха през тридесетте, и при това ги превъзнасяха като сериозна литература.

Разказа ни за неспирните финансови трудности и интелектуална изолация през годините, в които е писала „Изворът“. След като бил отхвърлен от дванадесет издатели като „некомерсиален“ и „твърде интелектуален“, романът бил публикуван през 1943 г., когато Айн била на тридесет и осем години. Романът обаче постигна зрелищен успех и й донесе световна слава. Повече от половин век след първото издание той продължава да се продава в повече от сто хиляди бройки годишно.

Айн често заявяваше, че Франк я е подкрепял по време на цялата тази борба.

— Независимо колко отчаяна се чувствах, той се усмихваше и заявяваше: „Малко писане оправя всичко“. Имаше една нощ, в която наистина исках да се откажа. Към света изпитвах единствено парализиращо отвращение. Франк беше човекът, който ме преведе през това. Никога не съм виждала смисъл книгите да се посвещават на този или онзи; винаги съм смятала, че книгите са посветени на ония читатели, които са достойни за тях. Но през онази нощ реших, че „Изворът“ ще бъде посветен на Франк.

Франк (Чарлз Франсис) ОʼКонър е роден осем години преди Айн, на 22 септември 1897 г. в Лорейн, малко градче в Охайо със стоманодобивна фабрика. Баща му бил леяр, пасивен, лишен от амбиции, но топъл и мил човек, към когото Франк изпитвал тиха и сдържана обич. Било очевидно, че майка му е основната сила в семейството, и когато Айн го подканяше да ни говори за детството си, той я споменаваше с обожание. Разбрахме, че майка му е била с аристократични маниери, с амбиции за синовете си, строга във възпитанието им и твърдо решена да ги направи „джентълмени“.

Айн ни каза, че когато майка му починала, Франк бил съсипан; тогава бил на петнадесет години.

— Мисля, че тази тема още е болезнена за него — каза тя. Франк не я опроверга.

Франк бил очарован от киното още с пристигането на първите прожекционни апарати в Лорейн. С по-големия си брат Ник, който по-късно станал репортер, Франк организирал театрални представления в мазето на къщата им. Всичко в театъра го интересувало: актьорската игра, режисурата, драматургията, сценографията. Когато пораснал, се увличал особено много по актьорското майсторство. Казвам „увличал“, защото докато го слушах да говори за ранните си години, така и не чух онази непреклонна целенасоченост, която беше толкова ярка у Айн. За разлика от нея Франк никога не бе разглеждал себе си като човек с мисия. В разказа му липсваше сила, а що се отнася до живота му, аз не можех да спра да се чудя дали и за него не му липсва сила.

Когато пораснал, се захващал с много случайни работи на път за Ню Йорк, където се надявал да си намери работа като актьор. От време на време получавал временни ангажименти и успял да изиграе няколко случайни роли. Накрая стигнал до студиото на Д. У. Грифит и участвал като статист в „Orphans of the Storm“. Възхищавал се на Грифит и се надявал той да му даде повече роли, но това не станало. През 1925 г., когато Франк бил на двадесет и осем и още се мъчел да започне кариера, Грифит пренесъл студиото си в Холивуд, също като много други студиа. Франк го последвал. Не след дълго получил епизодична роля в „Царят на царете“ на Де Мил и се запознал с Айн. През следващите години изиграл няколко по-големи роли, но така и не успял да пробие.

Когато говореше за това, у него не личеше гняв или горчивина — сякаш ставаше въпрос за някакъв минал живот. Беше оставил сцената зад гърба си. Улових се да мисля, че за него не поражението, а успехът би бил нещо удивително.

„Франк не е създаден да работи с хора — мислех си. — Създаден е да работи с природата, с пауните, цветята и кипарисите си, и затова сега е в мир със себе си. А безпомощността му пред хората е част от причината Айн да го обича“.

— Нека върху мен сипе удари светът — казваше тя. Тогава си мислех, че по някакво негласно споразумение те са се разбрали тя да бъде мъжът, а той — жената. Тя беше амбициозната, агресивната, тръгнала да завладява света, а той беше лоялен компаньон, емоционална система за поддръжка, много по-пасивен пред света.

Айн говореше за трудностите си съвсем рядко, и то колебливо. Сякаш не искаше да придава важност на страданията. Барбара и аз искахме да ни каже повече, защото за нас страданието беше вдъхновяващо. През тези първи месеци получихме само най-обща представа. Много неща предстоеше тепърва да бъдат разкрити.

На 22 септември 1950 г. Франк навърши петдесет и пет и Барбара и аз бяхме поканени на вечеря на свещи в ранчото — около седем месеца след първото ни посещение там. В чест на събитието Айн беше сготвила сама и бе направила ястие, което щеше да се нареди сред любимите ми — „бьоф Строганоф“. Абсолютният ми фаворит беше пилето по киевски, с което също се запознах благодарение на Айн.

— Будиш у мен ново възхищение към руската култура — казах й аз. Докато гледах лицата наоколо, докато погледът ми се местеше от масата към пламъчетата на свещите и обратно към блясъка в очите на Айн, аз се чувствах пиян от радост.

— Искам да разберете — каза тя тогава, — че колкото и да е трудна битката, тя може да бъде спечелена. Можете да пробиете. Докато обществото е поне наполовина свободно, имате шанс. Може би, когато вашият ред дойде, вече няма да ви е толкова трудно. И ако мога да ви улесня с нещо, за мен ще бъде удоволствие.

В такива моменти семейното ми чувство ставаше най-силно. Мислех си: тук е домът ми, тук ми е мястото, тук са корените ми. Съзнателно копнеех за корени и посрещнах с радост тези, които открих.

Изпълнен с благодарност казах:

— Имаме невероятния късмет да те срещнем в самото начало. Наистина ни улесняваш. Каквото и да стане след това, нямаме право да се оплакваме от трудности, защото ти си проправила пътя.

Чувствах се така, сякаш съм скъсал веригите на гравитацията, сякаш живея във вселена без препятствия, в която всичко е възможно. Изглеждаше така, сякаш всичко може да се преодолее, всички проблеми могат да се решат и никое страдание не бива да се приема твърде насериозно.

След месец с Барбара започнахме да четем ръкописа на новия роман на Айн. Той беше основата на всичко, което преживявахме тогава.

Бях влязъл в света на „Атлас изправи рамене“.

5.

След публикуването на „Изворът“ Айн за известно време смятала да напише научен трактат за моралността на индивидуализма, но бързо открила, че не изпитва особен ентусиазъм към подобен проект. Изабел Патерсън, автор на „The God of the Machine“, нейна близка приятелка по онова време, направила грешката да убеждава Айн да напише книгата заради дълга си към човечеството.

— Твоето послание е толкова важно за хората! — казвала й тя. Ако читателите не са изпитали просветление заради „Изворът“, отговаряла Айн, ако не са схванали посланието, защо да иска да им помага? Защото хората имат нужда от това, настоявала Патерсън, а Айн отговорила:

— Така ли? Ами ако изляза в стачка? Какво ще стане, ако всички съзидателни умове в света излязат в стачка? — сетне й хрумнало нещо и добавила: — От това ще излезе чудесен роман.

Когато затворила телефона, Франк казал:

— От това наистина ще излезе чудесен роман — и двамата останали будни цяла нощ, за да обсъждат как може да се развие идеята.

На сутринта вече била решила да развие „стачката на ума“ в следващия си проект. Той трябвало да бъде „наситена с действие история, ефектен роман, без нови идеи, освен тези от «Изворът», просто драматизация на това колко важна е свободата за съзидателния ум“. Тя не осъзнавала още каква титанична задача я очаква. Но нехайната й забележка пред Изабел Патерсън се превърнала в катализатор за образа на Джон Голт, изобретателя философ, който повежда бунт срещу нарастващия етатизъм и колективизъм в американското общество и срещу залегналия в основата му морал на саможертвата, и вдига на стачка „хората на ума“.

Докато правела проучвания за проекта, тя работела шест месеца годишно като сценарист за студиото на Хал Уолис. Върнала се в Холивуд, за да напише сценария за „Изворът“, но проектът се забавил заради войната. Написала две изключително успешни екранизации — „Love Letters“ и „You Came Along“, но колкото повече се потапяла в новия роман, толкова по-непоносимо ставало за нея да дели времето си и накрая убедила Уолис да прекратят договора. През следващите много години, много повече, отколкото си е въобразявала, животът й щеше да принадлежи изцяло на книгата, на която щеше да гледа като на постигнатата цел на този живот.

„Атлас изправи рамене“ е философски роман, който изразява ключовите идеи на автора си в драматична форма. Както самата Айн каза веднъж, той има всички елементи на криминален роман, като тайнствеността му расте с всеки нов момент. В началото читателят се сблъсква с поредица от събития, които изглеждат необясними. Виждаме тези събития основно през очите на главната героиня, Дагни Тагарт, оперативен вицепрезидент на „Тагарт Трансконтинентал“, най-голямата и могъща железопътна компания в страната.

Светът сякаш се движи към разруха по начин, който нито Дагни, нито който и да е друг може да разбере. Един блестящ индустриалец, Франсиско дʼАнкония, първият мъж, когото Дагни някога е обичала, сякаш е оставил всичко на произвола на съдбата, включително и всяка черта в характера си, на която Дагни се е възхищавала, и се е превърнал в безполезен плейбой. Един велик композитор, Ричард Хали, се отказва от кариерата си след години борба, в нощта на своя триумф. Бизнесмени, напълно отдадени на работата си — Мидас Мълиган, Елис Уайът, Кен Данагър, — се оттеглят без никакви обяснения и изчезват. Един пират, Рагнар Данешолд, някога блестящ студент по физика и философия, вилнее из моретата и напада и ограбва правителствени кораби с хуманитарна помощ. Най-видният философ в света, Хю Акстън, който някога е бил учител на Франсиско и Рагнар, напуска мястото си в университета и отива да работи като готвач в закусвалня. Останките на нов тип двигател, който може да доведе до революция в икономиката, са захвърлени в купчина боклук сред руините на фабрика. А в сгъстяващия се мрак на една разпадаща се цивилизация, в моменти на безнадеждност, безпомощност и отчаяние, хората стенат: „Кой е Джон Голт?“, без да знаят какво изобщо означава въпросът и откъде е дошъл.

Айн ми каза още първата вечер, че читателят се среща с Джон Голт, изобретателя на двигателя, човекът, който е първопричина за всички тези събития, едва в третата част на книгата. И все пак присъствието му се усеща от самото начало, така че в крайна сметка той доминира цялата книга. Тъкмо с въпроса кой е Джон Голт, зададен от безименен просяк, започва романът. Бързо улавяме емоционалното значение на този уличен израз — той е вик на отчаяние и молба за помощ. Той отразява прокобата, пропила се в атмосферата, чувството за надвиснала гибел.

В началото Айн ни каза, че ще ни позволи да видим само първата глава, „само да добиете представа за романа“. Сетне, понеже вълнението и ентусиазмът ни надделяха, тя се съгласи седмица по-късно да ни покаже и втората глава. След още седмица ни даде и третата. След това всички преструвки отпаднаха и ние прочетохме всичко, което беше написала до момента — малко повече от половината книга.

Каза ни, че никой не я е виждал, освен Франк и Арчи Огдън, редакторът на „Изворът“ в издателство „Бобс-Мерил“, който беше прочел части от романа при едно посещение от Ню Йорк.

— Но как да устоя на двама читатели, които реагират като вас? — щастливо ни попита Айн. И добави, че след пет години работа по романа, предимно в изолация, се радва да включи и нас двамата в света на творбата си. Чувствах се привилегирован, почетен… в екстаз.

Въпреки че се възхищавах на литературния стил на „Изворът“, от няколкото прочетени страници разбрах, че Айн вече пише с много повече майсторство и контрол. В първата глава например пред очите ни се появява един Ню Йорк, който е странно различен от истинския, и настроението в картината трябва да ни подготви за онова, което се случва със света.

„Облаците и извисяващите се на техния фон небостъргачи бяха добили кафяв оттенък като стара маслена картина — цветът на повяхващ шедьовър. Дълги струи мръсотия се спускаха от островърхите кулички по крехките, разядени от саждите стени. Високо горе, на стената на една кула, имаше пукнатина във формата на неподвижна мълния, дълга десет етажа. Нещо назъбено прорязваше небето над покривите — половин шпил, който още отразяваше блясъка на залеза, златният обков отдавна се беше олющил от другата половина. Блясъкът беше червен и неподвижен, като отражение на огън — но не на жив, а на гаснещ огън, за който е твърде късно да се разгори отново“.

Вдигнах глава и погледнах Айн, сякаш бях буквално зашлевен от думите — „Като стара маслена картина — цветът на повяхващ шедьовър“ и „но не на жив, а на гаснещ огън, за който е твърде късно да се разгори отново“. Чувствах се спокойно, неустоимо потопен в атмосферата на рухваща цивилизация, след която предстои раждането на новата. Исках изражението на лицето ми да й каже какво изпитвам. Бях сигурен, че е видяла, че е разбрала.

Дагни Тагарт, инженер индустриалец, е първият пълен портрет на идеалната жена на Айн. Доминик със сигурност не е такава, тъй като се разкъсва от парализиращи вътрешни конфликти. Кира умира в края на „Ние, живите“, преди да съзрее напълно. Дагни, „жената, която управлява железопътна компания“, е страстна, съзидателна и има изключително висок стандарт за преклонението си пред герои — личният идеал на Айн. Тя даже ми каза веднъж, че Дагни е като Кира, израснала в Америка: самоуверена, независима, амбициозна, действена, високоинтелигентна и енергична, както и изцяло женствена, в пълен мир със себе си като жена.

Ето как Айн описва Дагни в деня, в който Ханк Риърдън се влюбва в нея:

Видя едно момиче да стои върху куп машинария на една товарна платформа. Гледаше към клисурата, с вдигната глава, докато кичури от косата й се развяваха в безпорядък на вятъра. Едноцветният й син костюм беше като тънко метално покритие върху финото тяло на фона на обляната в слънце местност и на небето. Позата й издаваше лекотата и неосъзнатата точност на дръзка, чиста самоувереност. Наблюдаваше работата с внимателен и целенасочен поглед, поглед на компетентност, която се наслаждава на собственото си функциониране. Изглеждаше така, сякаш това беше нейното място, нейният момент и нейният свят, сякаш радостта е естественото й състояние, а лицето й беше живото въплъщение на активна, жива интелигентност, лице на младо момиче с устни на жена. Сякаш осъзнаваше тялото си единствено като гъвкав инструмент, готов да служи на целите й по всякакъв начин.

Това беше една от любимите ми сцени в романа, тъй като ми въздействаше на изключително интимно ниво. Говореше за най-дълбоките ми копнежи.

— Дагни се прекланя пред човека — отбеляза Айн — както и всичките ми други героини. За Дагни, Доминик и Кира човекът е най-важното, както и за мен, и едва ли е необходимо да ви казвам колко важна е моята работа за мен, или пък работата на Дагни за нея.

В друг един случай Айн заяви:

— Дагни съм самата аз, само че без нито един порок. Това съм аз без умора, без хроничните си антиматериалистически чувства, без високомерието ми и без склонността ми да теоретизирам за човека и действието.

Беше типично да не изтъква, че е жена на действието, както и да смята умората за порок.

— Дагни съм самата аз без моментите на изтощение.

Айн правеше подобни забележки доста често и аз винаги се изненадвах: като цялостно човешко същество тя изглеждаше по-висша от Дагни. Дагни беше красива, Айн — не. Но Айн беше гений, космическа сила, толкова мощна, че по отношение на нея мисли за физическа красота рядко ме навестяваха. Единственото изключение бяха не особено честите моменти, в които мислех колко типична руска еврейка е на външен вид. Можеше спокойно да ми бъде роднина, някоя братовчедка на родителите ми, но това беше мисъл, която бързо отхвърлях, защото не отговаряше на представата ми за нея. Те, тя нямаше вида на Дагни, нямаше лекотата, с която Дагни се справя с материалния свят, нито пък неизчерпаемата й енергия, ако и винаги да съм смятал енергията на Айн за не по-малко удивителна. Та нали тя беше създала Дагни, тя беше изворът, от който възникваха и Дагни, и Франсиско, и Риърдън… В моите очи това я извисяваше над всички тях.

Когато се опитах да й представя тази гледна точка, тя изведнъж започна да скромничи, стигайки на моменти до крайност, сякаш не искаше да се мисли за нещо повече от своите образи; докато можеше да им се възхищава, тя чувстваше облекчение в самотата си. Казваше ми:

— Мъжът може да се приспособи към факта, че стои на по-високо ниво от хората около себе си, въпреки че никой рационален човек не би се наслаждавал на подобна перспектива. За една жена обаче това би било непоносимо.

Айн имаше две поразителни физически характеристики: огромни тъмни очи, оживени от съзнателност и страст, и красиви крака, съразмерни с височината й — около метър и шестдесет. Гордееше се и с двете, но с изключение на тях не харесваше вида си. Дагни беше въплъщение на физическия идеал и напразните копнежи на Айн: висока и стройна, с дълги крака и изваяно лице. Каза ми, че вижда Дагни донякъде като Катрин Хепбърн на около тридесет.

За мен беше естествено да разглеждам една жена в героична перспектива. Никога не се впечатлявах от обичайните понятия за женственост — пасивност или слабост. А Дагни беше вълнуващо въплъщение на жена на върха на възможностите си, един вид богиня на промишлената революция, изключително американски тип жена.

Също както образите от „Изворът“ бяха за мен напълно реални и бяха истински другари в юношеските ми години, така и тези от новия й роман незабавно се превърнаха във важни фигури в живота ми, за които можех да говоря като за близки приятели. Барбара, Айн и Франк говореха за тях по същия начин. Нашето „семейство“ вече включваше Дагни Тагарт, Франсиско дʼАнкония, Ханк Риърдън, Джон Голт и другите. Когато с Барбара се срещахме на вечеря, отивахме на разходка покрай океана или, макар и рядко, ходехме в някой нощен клуб, говорехме за образите на Айн като за хора, с които ще се видим в събота вечер.

През по-голямата част от романа, докато Голт не излезе на сцената, не можех да реша дали моят любимец е Франсиско дʼАнкония или Ханк Риърдън. Люшках се непрекъснато между двамата, както и Барбара.

— Риърдън със сигурност ми е любимец — смееше се Барбара, изразявайки и собствените ми чувства, — докато не се появи Франсиско. После Франсиско ми става любимец — и така до следващата сцена с Риърдън.

Без съмнение обаче Франсиско, най-близкият приятел на Голт, е най-живописният образ, създаван от Айн. Блестящ ум, финансов и производствен гений, Франсиско е човек, въплъщаващ чистата радост и неопорочената способност да се наслаждава на живота. Той пръв се присъединява към стачката на Голт, приема ролята на безотговорен женкар, безразличен към достиженията и към „ДʼАнкония мед“, така че светът да не разбере, че съзнателно и систематично разрушава състоянието и индустриалната си собственост.

— В известен смисъл — отбелязваше Айн — създадох Франсиско в духа на Аленото цвете или Зоро.

Част от „изпълнения с действие“ аспект на „Атлас изправи рамене“, която тя много харесваше, беше тъкмо приспособяването на елементи от популярната литература, та дори и от съботните сериали, преродени в интелектуални и литературни форми. Казваше:

— Франсиско е философският израз, въплъщението на онова, което чувах в оперетната музика, в която се влюбих като дете. Франсиско символизира радостта от живота.

Каза ни, че драматичното в образа му са ужасните загуби — губи Дагни Тагарт и разрушава „ДʼАнкония мед“ — и това е цената, която плаща за битката си и за това, че се дегизира като своята пълна противоположност, но все пак отношението му към живота си остава непроменено от трагедията.

— Предполагам, че Франсиско е възможно най-далеч от всичко руско — отбелязах аз.

— Точно така — светна Айн.

Лично за мен Франсиско беше вдъхновение, ролеви модел, извор на духовно гориво.

В образа на Ханк Риърдън, водещият индустриалец в романа и висшето въплъщение на хората, които Голт и Франсиско искат да отмъстят и освободят, Айн създава герой, различен от останалите заради вътрешните си конфликти. Всичките й други персонажи като че ли са изскочили от главата на Зевс, напълно съзрели и оформени.

— У Риърдън харесвам това, че не е съвършен — каза веднъж Барбара. — Прави ужасни грешки. Можеш да го видиш как страда, притеснява се, разкъсва се, опитвайки се да разбере какво е правилно. Той е човешко същество. А и накрая, въпреки грешките си, той не е победен, а триумфира.

От изкривено чувство за дълг и чест Риърдън решава да запази брака си с жена, която нито обича, нито уважава. Неспособен да разбере собствената си сексуалност като израз на ума, духа и ценностите си, вярвайки, че тя представлява тъмната страна в неговата природа, той се упреква за страстта си към Дагни — единствената жена, която някога е обичал. От наивност и погрешно тълкувана щедрост той проявява сляпа търпимост към хора, които планират неговото унищожение. Личната му почтеност, понякога на цената на страховита агония, е абсолютна.

— Риърдън трябваше да бъде образ на най-доброто у американския бизнесмен — казваше Айн. — Издигнал се сам, изобретателен, без капка самосъжаление — и твърде невинен, за да оцелее.

Фабулата в първите две части на книгата се върти около връзката на Дагни и Риърдън. В техните действия виждаме интелекта, куража и почтеността, които лежат в основата на индустриалните нововъведения и постижения. Виждаме героизма на тези достижения, както и духовните му основи. Виждаме невъзможната им битка срещу жадни за власт бюрократи и завистливи конкуренти с фашистки наклонности, които се опитват да ги победят (или поне да ги подчинят) чрез правителствени наредби и декрети. Виждаме как умовете в страната един по един напускат работа и изчезват — индустриалци, инженери, учени, хора на изкуството, философи, както и всички, които имат една обща черта: способни са. Порталите на фабриките се затварят, поточните линии спират, пътищата се изпразват, сградите се рушат, плевелите поглъщат развалините от великите промишлени центрове. Дагни и Риърдън се опитват да съхранят свят, който вече не съществува. Твърде много обичат работата си, твърде силни и издръжливи са, за да приемат перспективата, която Франсиско малко по малко им разкрива. Не са готови да „изправят рамене“ и да започнат да стачкуват.

Риърдън въплъщава най-подробните проучвания на Айн относно мъжката психология и аз се удивявах на проницателността й, особено що се отнася до секса — не толкова при сексуалните конфликти на Риърдън, колкото при здравата, доминантна страна на страстта му.

— Откъде знаеш всичко това? — попитах я веднъж аз, а тя отговори:

— Просто е. Знам какво искам аз като жена, и съм убедена, че желанията на жената и мъжа се допълват взаимно — та нали вселената ни е рационална. Така че създадох Риърдън и другите си герои въз основа на това, което исках да чувствам, виждам и преживявам като жена — и добави: — Грешиш, ако мислиш, че всеки човек би откликнал на психологията на Риърдън като теб.

Разговорът за Риърдън, както и повечето разговори, се провеждаше в присъствието на Барбара и Франк. Ако в него е имало подтекст, който да изгражда мостове на сексуално разбиране между Айн и мен, то никой не го е виждал тогава.

От днешна гледна точка ми се струва очевидно, че докато обсъждахме романа й, аз й разкривах все повече интимни детайли за собствените си емоции, както и разбирането си за нейната психология. Айн правеше същото с мен. Тези разговори продължаваха ухажването, което бе започнало още първата вечер, при това по начин, който беше легитимен, безопасен и невидим, дори за самите нас.

През есента на 1950 г., когато Барбара и аз четяхме романа, докато Айн го пишеше, Голт още не беше се появил в историята. Почти от самото начало аз усещах нямото му присъствие, за удивление и радост на Айн. В конкретната сцена участва един от второстепенните персонажи, Еди Уилърс, приятел от детинство и личен асистент на Дагни. Той въплъщава най-доброто от средностатистическия човек — почтен, съвестен, работлив и изпълнен с неразбиране към ирационалността на света около себе си. Еди, „феодалният васал на «Тагарт Трансконтинентал»“ (той приема с гордост тази титла, когато някой му я подхвърля като обида), често се храни в столовата на персонала. Там обикновено сяда до един безименен работник, който сякаш споделя силния му интерес към железопътната компания. Не чуваме никога този работник да говори; той е просто мълчаливо присъствие, пред него Еди мисли на глас и споделя грижите си. При първата им сцена заедно почувствах как странна тръпка минава през мен, докато четях следните редове:

Да, поръчали сме дизели от „Юнайтед локомотив уъркс“, но ги чакаме вече две години. Изобщо не знам дали ще ги доставят… Господи, колко ни трябват! Двигателната сила — не можеш да си представиш колко е важна. Това е сърцевината на всичко… На какво се смееш? Така или иначе, както ти казвах, положението е лошо.

Спрях, прочетох пасажа отново, после вдигнах глава към Айн и заявих:

— Работникът, с когото говори Еди, е Джон Голт.

Айн почти изпищя от изненада:

— Как разбра?

Усмихнах се широко.

— Познавам те — отговорих аз. — Знам как работи умът ти. Просто съпоставих думите на Еди за важността на двигателната сила и въпроса му към работника „На какво се смееш?“

— Боже! — възкликна Айн. — Наистина ме познаваш! Никой не трябва да го отгатва толкова рано. Голт работи в „Тагарт Трансконтинентал“ — това е един от начините да следи какво се случва в икономиката и да събира информация за Дагни. Тук читателят трябва да мисли, че работникът е просто литературен похват за улесняване на изложението, а не основен елемент от фабулата.

— Не би използвала литературен похват просто така. Щеше да бъде твърде плоско и лишено от въображение.

— И това ли си разбрал?

Именно такива моменти, повтарящи се много пъти в подобни случки, затвърждаваха връзката помежду ни. Затвърждаваше се и връзката ми с Барбара.

— Не мога да говоря с никого така, както говоря с теб — често казваше тя. — Това няма да се промени.

Нито аз, нито Барбара харесвахме кой знае колко Лос Анджелис. Струваше ми се твърде курортен, твърде отпуснат. В моите очи не беше „сериозен“ град. Исках да живея в Ню Йорк. Никога не бях ходил там (Барбара беше), но творбите на Ранд го бяха превърнали в център на мечтите ми. Барбара се беше влюбила в Ню Йорк, когато четеше Томас Улф. За мен преместването там беше един вид окончателен преход към зрелостта, сякаш Ню Йорк беше „реалният“ свят.

Самата Айн споделяше копнежа си да се върне на Изток. Живееше в Калифорния от завръщането си в Холивуд през 1943 г., когато бяха отменени снимките на екранизацията на „Изворът“. След това се беше установила в ранчото и не искаше да прекъсва писането на новия си роман заради друго преместване. Казваше, че ще се върне в Ню Йорк в мига, в който завърши книгата.

— Ню Йорк е единственият град в света — казваше ни тя.

Чудех се дали на Франк няма да му липсва ранчото. Наблюдавах лицето му, докато Айн говореше; по него не се четеше нищо. Айн ме увери, че и Франк ненавижда Западния бряг.

— Франк е също толкова нетърпелив да се върне в Ню Йорк, колкото и аз.

Той слушаше безмълвно.

Един ден Айн взе Барбара и мен в кабинета си, за да ни покаже някои от бележките, които бе натрупала по време на подготовката на романите си. Развълнувах се пред перспективата за такава интелектуална интимност. Бележките на Айн върху „Изворът“ съдържаха портрет на Роурк, който ме порази с изключителната си духовност. Още не познавах дзенбудизма и не можех да осъзная колко много дзен имаше в този портрет.

Чудех се дали изобщо някога ще достигна ведростта, която описваше Айн. В онзи миг обаче това не изглеждаше особено важно — не и щом можех да се чувствам толкова жив, не и докато стоях в кабинета на Айн Ранд, а тя ме развеждаше из ума си на писател.

Четях някои от бележките по новия роман, написани с острия й, ъглест европейски почерк. Тя смяташе за своя най-голяма задача като романист разработването на всеобхватен „рационален морал“. Забелязах, че когато е написала това, трябва вече да е отишла отвъд първоначалната си идея да напише приключенски роман, който да драматизира важността на политическата и икономическата свобода за съзидателния ум. Тя признаваше как е осъзнала, че за да разкаже както трябва историята, е длъжна да разработи моралната си философия в подробности, като същевременно създаде фабула, която да й придаде подходяща форма.

В един роман, казваше тя, нищо не е по-важно от фабулата, а в един философски роман нищо не е по-важно от начина, по който са интегрирани идеите и действията.

— Презирам романи като „Вълшебната планина“ на Томас Ман, в които героите просто седят и философстват за живота. Заради това и харесвам толкова Достоевски, въпреки мистицизма и злонамереността му; той е майстор в интегрирането на философия, психология и действия. Никой не може да го надмине. Прочетете само „Бесове“ — книгата е шедьовър. Ако искате да пишете философски романи, събитията наистина трябва да драматизират и илюстрират идеите ви. Интеграцията е всичко, човешкото същество също е интегрирано, умът и тялото му са интегрирани, теорията и практиката са интегрирани, за да породят пълноценно съществуване.

Още не бях научил, че една от характерните особености на руските романисти от деветнадесети век е, че създават персонажи въз основа на идеите на индивида — в противовес например на английските романисти, които обикновено характеризират героите си въз основа на класови съображения. Затова и не можех да осъзная колко типично руски в това отношение е литературният подход на Айн. Тя изрично ми каза, че създава образи от философски абстракции, но нито един от двама ни не схващаше какви психологически ограничения налага това. Разбрах обаче предубежденията й срещу това да третира героите си от гледна точка на развитието, когато прочетох бележките й за характера на Джон Голт:

Тук няма напредък… Той е същият като в началото — интегриран… и съвършен. В него няма промяна, защото няма интелектуални противоречия, а следователно няма и вътрешен конфликт… Важните му качества (да се подчертаят): радост от живота — особена, дълбоко естествена, ведра и всепроникваща радост от живота, която единствено той в историята притежава напълно (другите стачкуващи я притежават в по-малка степен, едва ли не като отражения на неговата, която е първоизточник); всепроникваща, в смисъл че стои в основата на всичките му действия и емоции, тя е вътрешно присъща, неделима част от естеството му… Съществува дори когато страда… Да покажа преклонението към радостта, противопоставено на преклонението пред страданието, както и великолепната му невинност, несмутимата му чистота, ведра, а не агресивна гордост — „първият способен човек, който отказва да се чувства виновен“.

Докато растях, се удивявах колко нещастни са хората. За мен никога не е било приемливо или логично, че такова може да е самото естество на живота. Ударението, което Айн поставяше върху радостта, за мен беше особено важно. Стоях до бюрото й, гледах бележките, тя беше от едната ми страна, Барбара — от другата. Аз бях в центъра на вселена, от която страданието беше изчезнало напълно.

При един от многото ни разговори за литература Айн отбеляза:

— Толстой е казал, че добрият писател трябва да е в състояние да наблюдава сбиване на улицата, след което да опише истинска битка. Трябваше да направя доста проучвания за този роман, но може би не чак толкова, колкото може да ви се стори на пръв поглед. Достатъчно е да се схване основното, да се види сбиването на улицата. Разбира се, Толстой не е от моя тип писатели, въпреки че оценявам уменията му. Той е твърде голям натуралист или „реалист“ за моя вкус.

— Не бих нарекъл Достоевски точно романтик — отбелязах аз. Вече бях прочел повечето му романи. — Освен ако не измислим нова категория, „негативен романтик“, който се съсредоточава върху онова, което може и не трябва да става.

— Така е. Той пише с великолепно презрение и възмущение за човешката ирационалност. Няма как да го наречеш натуралист; той има твърде страстни морални възгледи, ако и да са неприемливи за нас.

Разговорът ни нямаше тема, просто говорехме за това-онова, почти по асоциация. Айн се беше изтегнала в единия край на огромния диван, аз — в другия. Барбара седеше срещу нас с блеснали очи, сякаш беше дете в пълна с играчки стая, и усещах колко далечен й се струва вече Уинипег. Кафето и сладките, поднесени както винаги от Франк, бяха на една ниска масичка пред дивана.

Задоволявах се да слушам мълчаливо, докато Барбара започна да изказва на глас впечатленията си от роман на Достоевски, който беше прочела наскоро.

— Дори голата му интелигентност — да оставим настрана неврозите му, — голата интелигентност, с която наблюдава хората, човешката психология… а и неочакваният му хумор, иронията му… начинът, по който те въвежда в ирационалния разсъдък, кара те да го почувстваш, да погледнеш света през неговите очи… Всичко това е едновременно удивително разумно и безумно.

Погледът ми се люшкаше между двете жени, сякаш наблюдавах сцена, която самият аз бях режисирал. От време на време с Франк разменяхме по някоя усмивка в жест на безмълвно разбиране.

Айн ни попита дали сме чели романа на Хенрик Сенкевич „Quo vadis?“. Не бяхме. Тя започна да превъзнася качествата му, описа го като може би най-добрия исторически роман, писан някога, „от гледна точка на съгласуването на фабула и тема“. В него става дума за моралното разложение в залеза на Римската империя, когато християнството се появява за пръв път. Пресъздаването на епохата, ходът на сюжета, начинът, по който всички елементи са свързани заедно, са великолепни. Разбира се, Петроний, „съдникът на елегантността“, е любимият ми образ.

Говорихме за Виктор Юго, романист, когото тя уважаваше повече от всички останали и когото бе открила като дете в Русия.

— Вдъхнови ме чувството му за величие.

Беше запленена от свръхчовешките образи, от невероятната изобретателност и въображение на сюжетите и от великолепното му чувство за драматизъм. Първия роман на Юго, който прочела, бил „Човекът, който се смее“, последван от „Клетниците“, а сетне и всичко, до което успяла да се добере. Беше очарована от отношението му към живота, от възгледа, че човешкото съществуване е изключително важно и че човекът е герой.

— Дори злодеите му са героични. Юго не може да създаде истински злодей без достойнство. А това ни казва нещо важно за собствената му психология. Бил е великан.

Тя премина към любимата си пиеса, „Сирано дьо Бержерак“ на Ростан, и отново подчерта сюжета, драматичната изобретателност, красотата на стила.

— Ето това е театър — каза тя, — и заради това не мога да гледам боклуците, които поставят в наши дни. Харесваш или едното, или другото.

Когато ни каза, че е плакала първия път, когато е чела „Сирано“, аз се зачудих дали това, че не харесваше собствения си външен вид, не я е накарало да се идентифицира с героя. Съгласих се с нея, че пиесата е велика.

Ние жадно поглъщахме всички книги и пиеси, които тя ни препоръчваше, и им се наслаждавахме толкова пълноценно, че ако някой ни беше казал, че тя по някакъв начин подлага на изпитание чистотата на нашите предпоставки, щяхме да отхвърлим подобно твърдение като пълна глупост. Какво ни беше грижа? Не ставахме ли все по-близки по душа?

Подобни вечери бяха типично явление. От време на време обаче в разговорите ни се промъкваше нотка на напрежение — когато на Айн й се стореше, че Барбара или аз сме били съблазнени или подведени от „чужди“ ценности. В случая с Барбара Айн се притесняваше най-вече от възторга й от Томас Улф, за чиито романи смяташе, че нямат литературна стойност.

Айн първо изтръгна от Барбара съгласие, че основните елементи на романа са сюжетът, темата, образите и стилът. Айн говореше прямо и безизразно, като прокурор, който води свидетеля към неумолимо заключение. След това започна да чете пасажи от „Look Homeward, Angel“ и да анализира недостатъците на Улф в почти всеки ключов момент.

— Само епитети и раздути емоции — гласеше присъдата.

Чувствах се направо разкъсан. От една страна, бях съгласен с Айн. Беше ми помогнала да определя много от собствените си опасения по отношение на Улф; дори да оставех литературните му пороци настрана, той пак ми се струваше интелектуално и духовно кух. От друга страна знаех, че под спокойната си и кротка външност Барбара страда и нещо в нея потъва в мрак.

Айн ми беше казала:

— Оказвам на Барбара огромно доверие, само защото разумът значи много за нея. Но отношението й към живота е белязано от страдание.

Като доказателство тя спомена страстта на Барбара по „Тристан и Изолда“.

— Няма да може да се осъществи напълно, докато не се освободи от тази трагична нотка.

Айн направи същото и с мен по отношение на „Жан-Кристоф“, но беше доста по-мека по три причини: първо, вече започвах да се разочаровам от Ролан; второ, атаката й беше по-скоро философска, отколкото литературна, и за мен не беше особено трудно да се съглася с нея; и трето, самата тя се отнасяше по-благосклонно към „Жан-Кристоф“ и не оказваше безмълвния, но жесток натиск, който пазеше за романите на Томас Улф. И все пак чувствах как ме тласка по определен път много по-бързо, отколкото сам бих го изминал. Понякога се ядосвах на натиска, с който изтръгваше съгласието ми. Но, както и Барбара, си казвах, че Айн е права. Такива моменти изглеждаха като малка цена за ползите от нашата връзка.

В университета през цялата 1950 г., та чак до зимата и пролетта на 1951 г. се говореше все повече за лов на комунисти, за комунистическа истерия (случайно да се е оплаквал някой от фашистка истерия?) и преследване на професори с либерални или левичарски убеждения. Това доста ме озадачаваше, защото в курсовете по държавна власт, икономика, политическа философия, етика или каквото и да е друго аз ставах свидетел на всякакви злоупотреби с капитализма, свободния пазар, американската политическа система и американската култура като цяло.

Професорът, който ми се беше подиграл за „предразсъдъците ми срещу диктатурата“, продължаваше да прави саркастични коментари за бизнеса, бизнесмените и всеки, достатъчно глупав, че да ги защитава. Един преподавател по икономика толкова открито презираше всеки, който не споделяше кейнсианските възгледи, че бях принуден един ден да стана и да го попитам направо:

— Възможно ли е студент, който вярва в laissez-faire, изобщо да завърши вашия курс?

Професорът по история на изкуството говореше вдъхновено за „идеализма“ на Съветска Русия, противопоставен на „материализма“ на Америка. Преподавателят по психология нагло заяви, че всеки, който не е социалист, страда от забавено развитие — и интелектуално, и морално. Студенти, които не бяха прочели и ред от Карл Маркс, скандираха марксистки баналности. А в аудиториите, в столовата, по поляните в кампуса аз и Барбара се натъквахме на всякакви упреци и враждебност от страна на студенти, които смятаха, че одобряваме капитализма.

Срещахме се и с консерватори и като група не ги харесвахме кой знае колко повече от либералите. Потръпвахме, когато чуехме да говорят за „безбожния комунизъм“, сякаш най-лошото нещо, което можеше да се каже за комунистите е, че не вярват в Бога.

— И ние сме атеисти — ведро заявявахме ние и се смеехме на въпроса „Ами тогава защо не сте комунисти?“ Атеизмът, казвахме ние, не е причина да осъждаме комунизма, също както „лоялността към вярата на нашите предци“ не е основание да защитаваме капитализма.

Основното впечатление, което ни правеха либералите, беше на лицемерни претенции за правота, фанатична враждебност към всеки, който не беше съгласен с тях, непознаване на икономиката и липса на уважение към рационалния аргумент. Впечатлението от консерваторите беше на морална слабост и объркване, страх от интелектуалците, фанатична враждебност към всеки, който не беше съгласен с тях, и липса на уважение към рационалния аргумент. И двете страни казваха: „Какво? Значи не вярвате в законодателството за минималното заплащане? В защитните мита? В наборната военна служба? Не вярвате дори, че телефонните компании трябва да имат законово налаган монопол?“.

— Не са ли просто страхотни — радваше се Барбара.

Струваше ми се, че в такива моменти очите й казват, че ние наистина трябва да бъдем заедно, другари по оръжие, борещи се за славата на човека, за върховенството на разума и за светостта на индивидуалния живот.

Времето минаваше и ние все повече се наслаждавахме на растящото си майсторство в интелектуалния спор и в комуникативните умения, които ни позволяваха да обърнем мисленето на съперника си, така че в крайна сметка да ни стане приятел. Един от тези съперници беше младият бизнесмен Хари Калбърман, който след няколко години в Ню Йорк се ожени за сестра ми Илейн.

Благодарение на Айн открих творбите на Лудвиг фон Мизес. Един от основателите на австрийската икономическа школа, той беше блестящ учен, светъл ум и непобедим защитник на капитализма. Макар и високо ценен в Европа, в Америка беше още сравнително непознат. Започнах да изучавам книгите му, с голям ентусиазъм прочетох „Социализмът“, както и „Човешкото действие“, издадена съвсем наскоро. Прочетох и „Пътят към робството“ на Фридрих фон Хайек, студент на Мизес, който по-късно получи Нобелова награда за икономика. С удивление научих колко подробно може да бъде отхвърлен социализмът — и до каква степен почти всички в кампуса нямаха никаква представа от този факт.

— Естествено, част от проблема, с който се бориш, е днешната интелектуална мода — каза ми Айн, — но самият проблем лежи по-дълбоко. Онова, с което наистина се бориш, скъпи мой, е хилядолетната традиция, която отъждествява морала със саможертвата. Иначе казано, бориш се с алтруизма. Според алтруизма човекът няма право да съществува заради самия себе си и основният му дълг е да поставя другите над себе си, жертвайки интересите си заради нечия представа за „общо благо“. Алтруизмът и капитализмът са несъвместими. Капитализмът почива върху признаването на индивидуалните права. Ако човекът няма права, ако животът му принадлежи на другите, ако личният интерес и мотивът за печалба са зло, тогава и капитализмът е зло, без значение колко е производителен, а комунизмът е благороден, без значение колко кръв пролива. Битката за капитализма не може да се спечели, като се подчертава неговата практичност; това вече е свършено. Онова, от което светът има нужда и което капитализмът заслужава, е морална защита.

Казах й:

— Когато кажа на хората, че съм против алтруизма, те направо полудяват. Решават, че съм против любезността, благотворителността, добронамереността и уважението към правата на другите — и все пак алтруизмът не означава това. Хората не знаят истинското му значение. На едно по-дълбоко ниво обаче те приемат неговата предпоставка — саможертвата в полза на другите като най-висше добро.

— Точно това е имал предвид Огюст Конт, когато е изковал термина. „Алтруизъм“ означава другите преди себе си. Конт е бил абсолютен колективист, непоколебим защитник на диктатурата. Затова и основният въпрос тук е правото на индивида на собствения му живот. Това е битката, която трябва да се води.

В началото на 1951 г. излязох на обяд с Барбара в Уестууд и отидохме в един ресторант близо до университета. Вече се срещахме много по-често и бяхме много по-близки, отколкото когато и да било след първите ни месеци в Уинипег.

Тя седна, погледна ме право в очите и каза:

— Ще се ожениш ли за мен?

Почувствах едва ли не раздразнение, сякаш разиграваше чувствата ми заради някакъв неразбираем каприз. Да изскочи от контекста ни, с всичките му конфликти, и да ми хвърли в очите предложение за брак? Незабавно отговорих:

— Не — сетне добавих малко по-меко: — Стига де, какво ти става?

— Страх ме е — каза Барбара и аз видях сълзи в очите й. — Страх ме е от това, което се случва с мен.

Знаех, че има предвид другите мъже в живота си, загрижена е за избора, който прави, а и за нея аз бях нещо като котва. Тя добави:

— Знам, че при теб ми е мястото. Дълбоко в сърцето си те обичам. Знаеш го.

Говорихме дълго. Част от мен си мислеше: „Не бъди глупак. Не чакай. Ожени се за нея“. Друга част обаче знаеше, че това е късогледо и саморазрушително решение. Ако щяхме да се женим, трябваше да е наистина. Трябваше да е защото Барбара ме обича — а не защото чрез мен можеше да се „спаси“.

Споразумяхме се да започнем връзка и да видим дали ще се получи. Решихме, че така или иначе сме твърде млади за брак. Обещахме си да не общуваме сексуално с други. Барбара искаше да знае дали искам да спре да се вижда с приятелите си мъже, с които няма сексуални отношения. Не, казах й, не искам.

В този разговор имаше малко въодушевление и радост. Беше открит, напрегнат, приглушен. Можех само да предвкуся радостта, която ме очаква — на фона на неудобство и притеснение.

Чудех се до каква степен Айн е повлияла на Барбара, за да се стигне до тук. Вече бяхме прочели почти две трети от новия роман и познавахме добре теорията й за секса, която беше очертала при първите ни срещи. Бяхме прочели невероятната сцена между Франсиско дʼАнкония и Ханк Риърдън, в която и двамата не знаят каква роля играе другият в живота на Дагни Тагарт. Франсиско казва:

„Фактически обаче сексуалният избор на мъжа е сбор от неговите фундаментални убеждения. Кажете ми какво един мъж намира за привлекателно в сексуален план и ще ви кажа цялата му житейска философия. Покажете ми жената, с която спи, и ще ви кажа каква е самооценката му. […] Мъжът винаги ще бъде привличан от жената, която отразява най-дълбоката му визия за него самия, жената, чието отдаване ще му позволи да изпита — или да се престори, че изпитва — чувство на самоуважение. Мъжът, който е гордо уверен в собствената си стойност, би искал най-възвишения тип жена, достъпна за него, жената, на която се възхищава — най-силното, най-трудното завоевание, защото усещането за постижение може да получи само от притежаването на героиня, а не на празноглава уличница. […] Няма конфликт между стандартите на ума му и желанията на тялото му. […] Любовта е нашият отклик на най-възвишените ни добродетели — и не може да бъде нищо друго.“

Тази идея ми се струваше провокативна и вълнуваща. Ако и да представляваше прекалено опростяване на сложен психологически въпрос, тогава още не го осъзнавах. Нито пък Барбара. Тя и Айн имаха множество разговори насаме за любовта, секса и връзките. За Барбара теорията на Айн беше капан, в който се чувстваше принудена да влезе. Барбара би казала, че влиза в името на разума и самоуважението. Едва след години имах вече опита, разбирането и състраданието да си задам въпроса: какъв шанс изобщо имаше Барбара срещу Айн Ранд?

Една нощ лежахме един до друг, след като бяхме правили любов; актът за мен беше проявление на сила; за Барбара беше отстъпление. Помълчахме малко, не знаех дали още е будна. Захвърлих дисциплината, която обикновено се насилвах да спазвам в нейно присъствие, и потънах в усещане за нетърпима самота. Твърде често, когато бяхме заедно, ми се случваше да се боря с призраци. Барбара ме погледна с полуотворени очи, мистериозно далечна за един миг, изпълнена с топла привързаност в следващия, но рядко пряма за онова, което наистина преживяваше.

— Обичам те — каза тя, но това не беше любов, която разбирах. Не такава любов исках. Размърдах се в полумрака и Барбара се обърна към мен.

— Какво има? — притеснено попита тя в отговор на онова, което беше прочела по лицето ми. Аз задавено прошепнах:

— Понякога цялата тази ситуация е много, много трудна за мен.

Тя не каза нищо, само пое ръката ми и я стисна. След малко започна да обяснява колко се притеснява, когато ме вижда да страдам.

— Винаги съм смятала, че си в състояние да понесеш всичко. Знам, че е ужасно несправедливо, но когато даваш израз на страданието си, за мен това означава слабост. Когато в очите ти има сълзи, направо не знам какво да правя. Искам да избягам, но знам, че не е правилно. Смешно е да очаквам, че нямаш чувства, но ако трябва да съм честна, трябва да призная, че в такива моменти губя уважението си към теб.

Не можех да продумам. Усещах ледена дистанцираност. Тя е дете, мислех си. Тя е дете. Тогава какво правиш с нея? Махай се. Веднага.

Не знаех какво мисли Барбара в този момент, как ме усеща, но тя ме обгърна с ръце и ме стисна здраво. Усетих топлината на тялото й и глада на собствената си плът за такъв допир, усетих твърдоглавия си отказ да изгубя най-тежката битка, която някога съм водил, и чух отговора: да се махам ли? Какви ги говориш? Просто й дай време.

Мислите, които се опитах да прогоня в онзи момент, така и не угаснаха — успях само да ги потисна. Скриха се под земята и чакаха момента, в който щях да бъда готов да ги чуя. Тогава обаче вече щяхме да сме женени.

На 9 април 1951 г. имах рожден ден и Барбара и аз получихме покана да прекараме следващата неделя в ранчото. Тъй като Айн обикновено пишеше по седем дни в седмицата, често от ранна сутрин до късно вечер, не се случваше често да прекараме цял ден с нея.

— Взимам си един ден отпуск в чест на твоя рожден ден — обяви тя.

Когато пристигнахме, видях как тя и Франк се усмихват загадъчно, сякаш ни готвеха изненада. След като седнахме, те изчезнаха в кабинета на Айн и се върнаха след миг, натоварени с книги, които започнаха да подреждат по масичката за кафе. Пред мен стояха събраните съчинения на Ибсен, подвързани с кожа, в червено, сиво и златно, и аз направо си глътнах езика.

— Честит рожден ден, скъпи! — ведро каза Айн и ме целуна по бузата. Франк пристъпи напред, сложи ръка на рамото ми и каза с необичайна топлота:

— Честит рожден ден, Нейтън.

Развълнувах се неимоверно много. Реагирах така, сякаш никой не ми беше правил подаръци преди. Направо летях от благодарност и еуфория.

По-късно излязохме на разходка. Като видя колко съм се разчувствал от подаръка, Айн се засмя:

— Какво има? Да не би да не вярваше, че сме приятели?

— Никога не съм се чувствал на място, където и да е — казах аз. — Дори бих казал, че не ми е пречело особено. Сега обаче виждам, че е трябвало да го приемам тежко — заради онова, което изпитвам в момента. Не помня някога да съм бил толкова щастлив.

— Франк много те харесва. Харесва и двама ви. Това е необичайно за него — всъщност не харесва повечето хора. Ако Франк не беше решил, че в писмото ти има нещо специално, нямаше да се запознаем. Аз щях да реша, че няма защо да си давам труда. Твърде много лоши преживявания съм имала в това отношение. Но това само доказва, че не бива да се изказват колективни преценки.

По-късно, когато Барбара вървеше до Айн, а аз до Франк, му казах:

— Толкова е прекрасно от ваша страна.

— Не знаеш какво правиш за Айн — отговори той.

— А ти не знаеш какво прави Айн за мен.

— Напротив — с неочаквана увереност каза Франк. — Когато си млад, няма как да знаеш какво представляваш. Не и напълно. Не можеш да разбереш какво имаш. Но един по-възрастен човек може да го види и да ти помогне да го разбереш. Айн ти дава точно това. Помага ти да оцениш себе си. Може да види бъдещето ти.

Няколко минути крачехме мълчаливо. След това той неочаквано отбеляза:

— С Барбара ще оправите нещата.

— Мислиш ли?

— Тя е добро момиче. А и Айн ще ви помогне.

Решихме да се преместим в Ню Йорк, за да продължим образованието си. Един сблъсък между Барбара и професор социалист като че ли налагаше това решение: той й беше казал да си търси магистърска програма другаде, защото не можел да си представи нейна дипломна работа, която да спечели одобрението му.

— На всяка цена идете в Ню Йорк — каза Айн. — Барбара не може да остане в Калифорнийския университет. Не и след думите на онова копеле. А и не бива да се разделяте, не и сега. Но да знаете само колко ще ми липсвате! Ужасно!

Решението не беше лесно. Когато си помислех за това, че ще бъда в Ню Йорк с Барбара, че ще започнем отначало заедно, че няма да познаваме никого там, няма да се налага да се сблъсквам със старите й гаджета, аз чувствах оптимизъм, вълнение и увереност, че и последните бариери помежду ни ще рухнат. Когато обаче се сещах, че ще се разделя с Айн и Франк, чувствах болка — много повече, отколкото признавах пред когото и да е.

Барбара беше две години над мен в колежа, вече беше получила бакалавърската си степен и щеше да готви магистратура по философия в Нюйоркския университет, докато аз завършех бакалавърската си програма. От днешна гледна точка не ми е лесно да пресъздам контекста, при който преместването в Ню Йорк и отделянето от Айн изглеждаше правилно решение. Поглеждайки назад, решението ми се струва направо учудващо. То само подчертава колко отчаяно исках връзката ми с Барбара да успее.

Утешавахме се взаимно, че ще си пишем, ще говорим по телефона и дори ще си гостуваме.

— Пък и така или иначе в момента, в който завърша романа, Франк и аз се връщаме в Ню Йорк — каза Айн. Работеше по книгата вече шест години. — Ще отнеме само година или две. Най-много две. Не смея да прекъсна работата си преди това. Стигнала съм до главата, в която на сцената излиза Джон Голт!

Един следобед към края на юни отидохме до ранчото за последен път. Барбара изглеждаше тъжна, че си тръгваме, но не толкова тъжна, колкото бях аз. След години щеше да признае, че част от нея е искала да се отърве от тази среда, да избяга от влиянието на Айн — далеч, на свобода.

Айн и Франк изглеждаха толкова нещастни от това, че заминаваме, че за мен беше трудно да следя собствените си чувства. Постарах се да излъчвам спокойствие и сдържана радост, опитвайки се да разсея всякакъв намек за трагичност.

Когато се прегърнахме за сбогом, и четиримата имахме сълзи в очите си. Избърсахме ги с усмивка, опитвайки се да се ободрим взаимно.

— Само за малко е — каза Франк; Айн беше готова да каже същото. Сетих се как Франк ми беше казал, че най-добрите години в живота му са били тези, които е прекарал в ранчото.

Въпреки тъгата и колебанието си аз чувствах възторг от новото приключение, което ме очакваше. Отивах в Ню Йорк — най-великият град на света, център на „Изворът“ и на новия роман, сърцето на западната цивилизация, драматично и предизвикателно място, изпълнено с безброй възможности. Благодарение на творбите на Айн и на връзката си с нея се бях влюбил в Америка. Изпитвах към тази страна привързаност, каквато никога не бях чувствал към родината си. Айн оценяваше по европейски Съединените щати, разбираше в дълбочина историческата им уникалност и беше ми предала този възглед. Сега се местех в града, който за целия свят беше символ на Америка.

Минахме по алеята към пътя, който щеше да ни отведе обратно през Чатсуърт до Лос Анджелис. Спрях да помахам за последен път. Бяхме твърде далеч, за да виждаме ясно лицата им. Едва след много години щях да науча, че когато са ни махали в отговор, по лицето на Айн се е леел поток от сълзи.

6.

Първите месеци в Ню Йорк се превърнаха в кошмар. По-късно щях да се питам защо Айн толкова упорито се опитва да спаси връзката ми с Барбара, при условие че и двамата имахме такива проблеми. Ако някой ми беше задал този въпрос тогава, щях да отговоря, че вероятно Айн знае колко важна е тази връзка за мен. Едва доста по-късно ми хрумнаха и алтернативни обяснения.

След като напуснахме Калифорния, Барбара прекара няколко седмици с мен в Торонто, след което се върна в Уинипег. Планирахме да се срещнем в края на лятото в Ню Йорк. Още не бяхме сгодени, но имахме обещание за връзка.

Раздялата не ми подейства добре. И без друго връзката ни беше хлабава. Не знаех с кого може да се срещне Барбара и кой бивш приятел може да се промъкне обратно в живота й. Знаех само, че помежду ни още няма основа за доверие.

Контактувахме непрекъснато с писма и по телефона. Когато говорехме, чувах в гласа й обезпокоителна смесица от топлота, напрежение, интимност, дистанцираност, привързаност, опит за изплъзване и безпокойство. След един-два разговора обаче тя отново преливаше от любов и еуфория, очакваше с нетърпение бъдещето ни заедно и аз си казвах, че не бива да бъда „злонамерен“.

Простото щастие от връзката ми с Айн беше в рязък контраст с тези чувства, ако и да смятах, че тази връзка е от съвсем различен вид. С Айн всичко беше просто, естествено и лесно. Пишех й на всеки три-четири дни, споделях й какво се случва в Торонто: пишех й за усилията си да посветя семейството си в нашата философия, за трудните си опити да напиша роман, за неочакваната поредица от срещи с братовчед ми Алън Блументал, както и за загрижеността си относно Барбара.

Тези писма ми вдъхваха чувството, че съм свързан с жив интелект, на когото мога да се доверя, както и с рационалната вселена. Не бях сам на света. Барбара може и да беше проблематична, но Айн беше стабилна и надеждна като гравитацията.

Пишех й за политическите и философските си спорове с хората и за често безуспешните си усилия да остана спокоен при разговори за политика — особено със сестра ми Флорънс и нейния съпруг Ханс Хиршфелд, бизнесмен, които се опитвах да привлека на своя страна.

Флорънс, тогава на двадесет и осем, и Ханс, на тридесет и осем, в началото бяха доста враждебни, особено по въпросите на политикономията. Постепенно обаче започнаха да отстъпват. Но процесът на обръщане все пак щеше да отнеме години. Той като че ли завърши едва след като прочетоха „Атлас изправи рамене“.

Илейн и Рива, вече на двадесет и шест и двадесет и пет години, не се интересуваха особено от политика. Бяха относително възприемчиви към идеите ми за разума, индивидуализма, просветения личен интерес, капитализма и романтичния реализъм в изкуството.

Писах на Айн и Франк за завръщането на Рива от медения й месец с новия й съпруг, Шоули Фокс, архитект, и за желанието й да го „образова“, тъй като беше възприела доста преди него идеите на Айн.

Едва ли би ми хрумнало да спомена пред Айн, че ми беше изключително приятен начинът, по който тези интелектуални разговори ми позволиха да подновя връзката със сестрите си, а при Рива и Флорънс — и с техните съпрузи. Какво общо можеше да има семейството с големите житейски въпроси?

Изпратих на Айн и Франк една пощенска картичка от Ню Йорк, където бях на интервю в Нюйоркския университет. Виждах града за пръв път и си мислех за описанието на Айн — как Роурк се разхожда по същите тези улици. Мечти и реалност се преплитаха. Картичката представляваше великолепна снимка на хоризонта на града. Написах единствено: „Боже Господи!“.

След няколко седмици, в едно писмо от 19 август 1951 г., написах следното, с което сякаш се опитвах да разруша някаква бариера: „Липсвате ми ужасно, непрекъснато мисля за вас. Единственото утешение за това, че може да не се видим цяла година, е, че когато се съберем на Изток, ще имаме цял живот, за да разкрием тайните на вселената“. Писмото започваше със „скъпи Айн и Франк“, но съдържанието му беше насочено единствено към Айн.

И отново, в писмо от 21 август, писах: „Айн, не знам дали е любов, но с всеки изминал ден, щом погледна снимката ти над камината, ми изглеждаш все по-красива“. И добавях за Франк: „Франк, предложението ми да разменим снимката срещу оригинала още важи. В кабинета си имам най-хубавата снимка на Айн в кожена рамка, сложена на камината — но мога да ти пратя кожената рамка и да сложа Айн на камината. Какво ще кажеш?“.

Мислех си, че съм забавен.

Същото това лято поднових приятелството си с Алън Блументал. По това време той беше на двадесет и три, среден на ръст, слабоват, със светла коса и сини очи. Понякога беше прекалено сдържан, като английски ученик — с възможно най-„коректно“ поведение.

Проявяваше любопитство към Айн Ранд и очевидно беше впечатлен от факта, че я познавам. Искаше да знае що за хора са тя и Франк, къде живеят, за какво сме говорили, и дали наистина мисли нещата, които е написала в „Изворът“. Зяпна ме така, сякаш никога не ме беше виждал преди, и каза:

— И си й станал приятел? Кой би помислил?

Когато го посетих няколко дни по-късно, той започна да говори с целенасочена откровеност за някакъв болезнен личен проблем. Горях при мисълта, че идеите са в състояние да обяснят емоциите и поведението — а следователно и емоциите и поведението да се променят чрез промяна на идеите, които са ги породили. Успях да му помогна, за което той искрено ми благодари. Стреснах се от думите му:

— Май ми спаси живота.

Алън още мечтаеше да стане концертиращ пианист. Натисках го да не се отказва.

— На кого му пука какво иска семейството ти? Важно е ти какво искаш — и добавих: — Виждаш ли? Ето защо Айн Ранд подчертава, че да бъдеш рационално себичен, за разлика от дребнавия егоизъм, изисква кураж и почтеност. Хич не е лесно. И няма значение какво казват хората.

В края на август Барбара и аз се срещнахме в Ню Йорк, за да се запишем в университета и да започнем нов живот заедно. Барбара се нанесе в една скромна сграда без асансьор на Двадесет и девета улица, на няколко ярда от Пето авеню, а аз си наех стая в хотел „Картрет“ на Двадесет и трета, на две пресечки оттам. Любимото ни занимание беше да се разхождаме, да гледаме сградите, хората и колите, които профучаваха покрай нас. Гледките и звуците се сливаха с всичко, което някога бяхме чели за Ню Йорк. Казвахме си, че Айн е права, че това е единственият град в света, центърът на вселената… Нямаше ли животът да стане напълно съвършен, когато Айн и Франк дойдеха тук, при нас?

Една септемврийска вечер вдигнах телефона и чух темпераментния глас на Айн:

— Е, скъпи, какво ще кажеш да се видим? Вече не мога да понасям Калифорния. Връщаме се в Ню Йорк. Ще бъдем там след три седмици.

Не можех да пусна телефона.

— Чакай малко! Това е чудесно. Но как така? Какво те накара да промениш мнението си?

— Когато свърших главата за Атлантида, когато Дагни се среща с Голт и открива тайната на стачката, си помислих: защо се осъждам на изгнание? Кой знае колко време ще ми трябва още, за да завърша книгата. Искам да бъда в Ню Йорк. А и, разбира се, скъпи мой, липсвате ми, и двамата. Както и да е, това е моето обяснение. Франк би казал нещо различно — тя се разсмя. — Не знам дали да ти предавам думите му — гласът й звучеше необичайно жизнено, — но каза, че съм станала безнадеждно зависима и не мога да живея без теб!

Засмях се в отговор.

— Версията на Франк ми харесва повече.

Когато изтичах до апартамента на Барбара, за да споделя с нея новината, тя изглеждаше също толкова щастлива и развълнувана, колкото и аз.

У преподавателите в Нюйоркския университет имаше някаква интелектуална сериозност, която ги отличаваше значително от повечето им колеги в Калифорнийския. Харесваше ми дори фактът, че на „Уошингтън скуеър“ нямаше истински кампус — университетът се състоеше от група сгради, които изглеждаха като стари офиси. Атмосферата беше почти мрачна: никакви поляни, никакви игрища, никакви тераси с цветя, нищо, което да отвлича ума. Навсякъде имаше книжарници — из уличките около университета, както и из цялото Гринидж Вилидж — и аз прекарвах в тях часове, опиянен от това колко много мога да науча. Писах за това на Айн и Франк, както правех с всичко важно в живота си. Всяко писмо завършваше с „Побързайте!“ или „Защо се бавите?“.

През третата седмица на октомври Айн и Франк пристигнаха в Ню Йорк и се нанесоха в апартамент, който адвокатът им беше уредил — на Тридесет и шеста улица №36.

— Съвсем близо е до хотела ми! — пищях на Барбара по телефона аз.

И ето ни отново четиримата, в апартамента на Айн и Франк. Говорехме за „Атлантида“ — главата, която Айн тъкмо беше завършила. С Барбара се смеехме и се прекъсвахме един друг, а Айн повтаряше:

— Нейтън, невъзможен си. Моля те, остави ме да си довърша изречението.

Тези прекъсвания бяха най-честия й повод за оплаквания през първите една-две години от приятелството ни.

Айн изглеждаше жизнена, енергична, неизтощима, сякаш появата на Голт и вплитането на образа му в историята бяха подновили силите й. Когато говореше за него, очите й блестяха от любов. С Франк бяха дошли с кола от Лос Анджелис, и Франк, който, разбира се, беше карал през целия път, изглеждаше щастлив и приятно уморен.

— Приятно е да ви видя отново — усмихна се той. Барбара също изглеждаше щастлива, в очите й имаше съвсем лек намек за притеснение, и аз се опитах да забравя за него, тъй като не исках то да присъства на това събитие.

Докато седяхме и говорехме за новата глава — с Барбара бяхме настояли да я прочетем същата нощ — Джон Голт сякаш беше сред нас, духовно присъствие от една изумителна реалност.

Говорехме за това как Айн вижда Голт в сравнение с другите герои на романа, Риърдън и Франсиско, и Айн ни каза, че не е възнамерявала Голт да бъде по-висш от тях. Той е „просто по-ведър вътрешно, и, разбира се, не преживява никакви конфликти“. Каза, че Риърдън има конфликти, но в сърцевината си е на същото ниво като другите двама. Франсиско, заяви тя, е напълно на нивото на Голт; той също няма вътрешни конфликти и разликите помежду им са въпрос на стил, а не на същност. Обясни ни, че Дагни се влюбва в Голт, защото по форма той е по-пълно въплъщение на личните й ценности. Искаше да знае дали според нас читателите трудно ще схванат това.

— За мен не е трудно — заяви Барбара, — но мисля, че за читателите ще бъде.

Обсъдихме какво може да се каже в романа, за да се изясни въпросът, но предложенията ни приключиха без ясно решение.

На следващата вечер, след като препрочетох главата, аз изказах мнението, че Голт такъв, какъвто е представен, е донякъде абстрактен и има нужда от повече лични черти, повече белези за чувства, на чисто човешко ниво. Айн се съгласи. В окончателния вариант на образа Айн добави „очовечаващи“ елементи, които отсъстваха от първия вариант на черновата, който четохме тогава. Така например, когато Айн ми показа пасаж, в който Голт намеква за мъката, с която е изоставил двигателя, който е изобретил, тя ми каза:

— Вмъкнах тази реплика заради теб, скъпи.

Голт обаче си остава най-абстрактният от героите й. Айн обясняваше това така:

— Не бива да се приближаваме твърде много до божеството. Не бива да ставаме твърде близки с него. Трябва винаги да се държим на почтително разстояние от вътрешния му живот.

„Атлас изправи рамене“ има качествата на велик мит — и всичките му образи, малки и големи, са белязани от тези качества. Но в портрета на Голт Айн стига до най-висша абстрактност, може би защото искаше да съсредоточи в него възможно най-ясно духовната страна на възгледа си за човешки идеал.

— Голт — каза ми веднъж тя — със сигурност е представен като обожествен човек. В известен смисъл това важи за всичките ми герои, но у Голт личи най-много.

Аз добавих:

— Като цяло ние го виждаме единствено през очите на Дагни. Описан е изключително от външна гледна точка, от перспективата на жена, която се прекланя пред мъжа.

Някъде дълбоко в мен се зараждаше мисълта, че подходът на Айн към охарактеризирането на героите й, и особено на Голт, се осъществяваше на цената на ощетен психологически реализъм. По онова време тази мисъл не беше още изрично оформена.

Една вечер, когато бяхме само двамата, Барбара радостно заяви:

— Реших кой е любимецът ми — Риърдън или Франсиско.

— И кой е?

— Голт.

Радостта ми от пристигането на Айн и Франк в Ню Йорк трая две или три седмици.

Тримата — аз, Барбара и Айн — седяхме в апартамента им. Франк беше излязъл някъде. Барбара и Айн седяха в единия край на стаята, аз — в другия. Стоях далеч, за да подчертая, че не участвам в разговора; мислех, че така за Барбара ще бъде по-лесно да говори. Тя споделяше с Айн объркването си в областта на емоциите, любовта, секса и човешките взаимоотношения. Говореше и за чувството си за безпокойство.

Бях се замислил за нещо, когато с изненада чух Айн да задава тихо, но целенасочено въпроса дали Барбара е спала с един младеж, докато бяхме уж „ангажирани“. Ставаше въпрос за човек, с когото твърдеше, че има топли, но чисто платонични отношения. Отговорът на Барбара беше уклончив, но аз останах с впечатлението, че е отрицателен. Няколко минути по-късно, с все същия тон, Айн отново зададе същия въпрос. Бях озадачен. Какво й ставаше? Барбара вече беше отговорила. Да не бях пропуснал нещо? Тогава, ниско и хрипливо, Барбара каза „да“.

Седях неподвижно, опитвайки се да насиля ума си да поеме тази нова информация. Тихите им гласове продължаваха да жужат като далечен фон на бурята, която ме разкъсваше отвътре и ме водеше към състояние, каквото не бях преживявал никога преди. Болката беше направо физическа и беше смазващо силна. Упреквах се за реакцията си. Какво право имах да се шокирам? Единственото, което можех да си помисля, беше: опитах се да се доверя и се оказа, че съм сгрешил. Любовните й изповеди не са значели нищо. Вече не знаех какво е реално и какво — не.

Поглеждайки назад много пъти съм си мислил, че през онази нощ нашата връзка трябваше да свърши (ако не и много по-рано). Аз не я прекратих и пренебрегнах множество доказателства, че не сме съвсем един за друг. Тя обаче въплъщаваше твърде много от представите и мечтите ми. Обичах я, или поне се чувствах свързан с нея. А имаше и моменти, в които бяхме неизказуемо щастливи заедно. Пък и едно изкривено усещане за его ми забраняваше да призная, че съм загубил, и да отстъпя. Сигурен съм, че се виждах като един вид спасител. Роля изигра и странният, неочакван отговор на Айн.

В гласа й нямаше и следа от упрек, само лек, но упорит натиск, който подтикваше Барбара да изследва и изрази чувствата си. Не можех да го понеса. Трябваше да избягам, да остана сам. Станах и отидох в банята. Сякаш в мен се събираше нетърпимо напрежение, което притискаше гърдите и стомаха ми. Наведох се в опит да се сдържа. Борех се да не закрещя. Накрая се успокоих достатъчно, за да мога да се върна във всекидневната.

Благосклонността и топлотата на Айн към Барбара ме объркваха. Познавах моралната безмилостност, която беше по-характерна за Айн, и положението ми се струваше неестествено. Тя подчерта, че ако и да не одобрява стореното, все пак продължава да вярва в нейната доброта. Почти се вбесих: Айн сякаш не се интересуваше от това как се отразяват на мен действията на Барбара. И като че прочела мислите ми, тя се обърна и ми каза:

— Знам, че всичко това е ужасно трудно за теб, Нейтън. Но всичко ще бъде наред. Ще решим това веднъж завинаги.

Спокойствието й в този момент излъчваше почти неземна увереност.

Малко по-късно, когато Барбара излезе за момент от стаята, Айн каза — а изразът й ми показа колко глупаво е било да предположа, че не я интересуват чувствата ми:

— Отиде до банята, за да можеш да останеш насаме със страданието си.

Аз кимнах, а тя продължи:

— Скъпи, толкова съжалявам. Всичко това е ужасно за теб.

— Какво те накара да я разпитваш за тоя тип?

Айн се усмихна.

— Че за какво друго има да се притеснява Барбара?

На следващия ден, докато обядвахме, Барбара се върна на темата. С треперещ глас и вид на уплашено дете, изправено пред вбесен родител, тя каза:

— Това не е всичко. Има и още.

И ни разказа за още две мимолетни връзки. Трябваше да предположа, че изпитва глад за някакъв вид любов и приемане — при това, без да бъде съдена — и че не може да го намери у мен. Каза ми го години след това. По онова време обаче аз се чувствах объркан и съсипан. Най-ранимата част от мен бавно се превръщаше в лед.

Айн продължаваше да ни оказва топла подкрепа, без да се смущава от откровенията на Барбара, със състрадание към мен и почти непонятна ведрост.

Понякога гневът ми беше неуправляем. Веднъж в хотелската ми стая в продължение на половин час крещях обиди на Барбара, като се вбесявах все повече, докато я гледах как кима и се съгласява с всяка моя дума, сякаш приветстваше такова отношение. Изпитвайки сложна смесица от бяс, мъка, омраза и желание, подходих сексуално към нея много агресивно и бях удивен от силата на отклика й.

Барбара и аз възстановихме сексуалните си отношения и аз реших отново да проявя постоянство в борбата да спася връзката ни. Не бях готов да се изправя пред последствията, които продължаването й щеше да има върху самоуважението ми.

— Това, с което си се захванал, не е никак лесно — каза ми Айн една вечер. — Възхищавам се на силата ти. Ако вярваш, че тя е жената за теб, не я изпускай.

— Страхувам се — отговорих аз, без да знам как точно да обясня онова, което изпитвах. — Страх ме е от това какво ми се случва вътрешно, докато тази история продължава. Нещо става, нещо нередно, а аз дори не знам как да ти го обясня.

Айн изглеждаше озадачена.

— Със сигурност обаче ще отмине и нищо няма да има значение, ако успееш, ако Барбара остане с теб.

Така и не положих повече усилия, за да ме разбере. Казах си: Айн е права. Не драматизирай нещата. И така потънах още по-дълбоко в бездната на потисканите емоции.

— Можеш да ми направиш една услуга — казах на Айн. — Ти говори с Барбара. Ти се опитай да й помогнеш.

— Разбира се, скъпи.

Продължавахме да четем и да препрочитаме новия роман. Дори оказахме малко влияние върху съдържанието му, което не се изчерпваше с моите предложения за образа на Голт.

Един от най-богатите второстепенни образи в „Атлас изправи рамене“ е Рагнар Данешолд, философът, станал пират. Той, Голт и Франсиско са близки приятели, и когато Рагнар се приземява в скритата долина на стачкуващите, той наминава за малко при жена си, която не е виждал от единадесет месеца, след което отива на закуска с двамата си приятели.

— Айн — протестирах аз, — това е невъзможно. Не ми пука колко близки са тримата, или пък колко важна е ритуалната им закуска на 1 юни всяка година. Всеки мъж с ума си, и особено пък ако е твой герой, ще смята жена си за приоритет. Иначе ще изглежда ужасно странно.

Айн въздъхна и каза малко колебливо:

— Предполагам, че си прав.

Барбара носи отговорността за това Рагнар да е женен. По някакви литературни и философски причини Айн беше направила Рагнар зашеметяващо красив. Когато спомена за един друг второстепенен образ, Кей Лъдлоу, изключително красива актриса, която се присъединява към стачката, Барбара предложи двамата да бъдат свързани не само естетически. Айн се разсмя — и се съгласи. Та тогава аз й казах:

— Май не си приела напълно сватбата между двамата.

Тя ме попита:

— Добре, да предположим, че Рагнар е пристигнал в долината предишната вечер. Тогава ще приемеш ли да отиде на закуската сутринта?

Точно това става и в окончателната версия на романа. Айн се шегуваше:

— Барбара се погрижи да ожени Рагнар, а Нейтън — да го направи добър съпруг.

Кей Лъдлоу беше просто статистка. Веднъж дразнех Айн за отсъствието на значими женски образи в романа, с изключение на съпругата на Риърдън, Лилиан, която е напълно отблъскваща. Очите й проблеснаха весело и тя отговори:

— Това си е моята фантазия. За какво са ми други жени? — И добави: — Предполагам, че като писател не се интересувам особено от жените, освен във връзка с мъжете. Тъкмо за мъжа искам да пиша — за идеалния мъж.

А аз отговорих:

— Ами идеалната жена?

Отдавна водехме този спор. Тя каза:

— Има я — Дагни.

Аз настоявах:

— Но ти все пак имаш няколко въплъщения на мъжкия идеал, а не само едно.

Тя вдигна рамене:

— Ти пиши за жените. Мен не ме интересуват.

Аз не исках да оставя темата.

— Но, Айн, ти си жена.

В очите й отново проблесна веселие.

— И съм доволна от това. Никога не съм искала да бъда мъж — нито за миг. И знаеш ли защо? Защото тогава щеше да се наложи да се влюбя в жена.

Предадох се. Не знаех колко насериозно да взимам забележките на Айн против жените. Откровеността и хуморът й изглеждаха съвсем истински. Чудех се как се връзва това с представата й за самата нея. Не осъзнавах, че си струва усилието да проследя това по-задълбочено.

Романът напредваше по-бавно, отколкото Айн бе очаквала. Работеше часове наред всеки ден, довеждаше се до пълно изтощение, та дори и отвъд него, и въпреки че беше доволна от крайния резултат, не беше доволна от това колко време е отнел.

— Де да пишех по-„вдъхновено“. Само че при мен всичко трябва да бъде съзнателно. Затова работата е толкова трудоемка. Разбира се, използвам подсъзнанието си, няма как иначе, но част от мен се възпротивява, бори се, и тази съпротива ме забавя.

Понякога вечер седях във всекидневната на Айн, чакайки я да се появи от кабинета си, и през отворената врата чувах как чете на глас текста, търсейки и най-малкия недостатък в ритъма и фразировката, някоя неточна дума, някое липсващо прилагателно. Изискваше от всяко изречение, от всеки параграф поетическо съвършенство. Когато отбелязах, че в стила й има нещо дълбоко музикално, което не съм сигурен как да определя, тя каза:

— „Изворът“ беше написан по ноти. Тази книга обаче ще бъде в акорди. Много по-трудно е. Изисква много повече от мен. Понякога се чувствам така, сякаш мозъкът ми ще се пръсне.

Тя често се оплакваше от мъчително напрежение във врата и раменете си.

Често говорехме за любимите ми пасажи — пътуването на Дагни и Риърдън с влака по линията „Джон Голт“ в първата част, чиято кулминация е началото на тяхната връзка, или сцената, в която Дагни преследва самолета на Джон Голт в кулминацията на втората част. Говорехме за невероятната способност на Айн да пресъздава осезаемата реалност на движението или да преминава от описания към физическо действие, вътрешни емоционални преживявания и философски обобщения, или пък майсторското владеене на намека и непрякото описание, с които да извика най-дълбоките чувства у читателя.

— Ако искате да получите възможно най-силен емоционален отговор — каза ни една вечер тя, — трябва да пишете между редовете. Заобикаляйте чувството. Не го назовавайте изрично.

Барбара се противеше донякъде на тази идея; предпочиташе по-вагнеров подход към писането.

— Защо да не може чувството или каквото и да е друго да се изрази направо? Какво му е лошото да се споменава изрично?

А Айн отговори:

— Защото ако кажеш на читателя всичко, ако не оставиш място, което умът му да запълни, ако не ангажираш съзнанието му, като му дадеш да прави нещо, ако се опитваш да свършиш цялата работа вместо него, ще го оставиш пасивен. Съзнанието му няма да е достатъчно ангажирано, така че няма да го хванеш и емоционално. В това отношение Томас Улф е пълната ми литературна противоположност. Мисли си, че ако ти изкрещи какво чувства, ще накара и теб да почувстваш нещо. Не става така.

Барбара въздъхна.

— При мен става — каза тя. За миг в очите на Айн проблесна гняв.

— Е, скъпа — отговори тя деликатно, но изключително твърдо, — това просто не е добра литература.

Разговорите помежду им продължаваха, и с Барбара бавно и колебливо се сближавахме и ставахме все по-щастливи. Някога тайнствена и затворена, Барбара се люшна радикално в противоположната посока: разказваше ми за всяка дреболия в ежедневието си, далеч отвъд онова, което исках да знам. Когато попитах защо смята, че е нужно да ми дава всички тези подробности, тя отговори:

— Не искам вече помежду ни да има никакви лъжи, нищо премълчано, колкото и дребно да е. Когато кажа нещо, което не е съвсем точно, безпокойството отново ме връхлита.

Почувствах тъга, но и благодарност, защото, каквито и да бяха мотивите й, компулсивната й честност се оказа целителна за нас.

Понякога ми се струваше, че Айн и аз поставяме Барбара в унизителна позиция. И все пак при тогавашните обстоятелства не виждах алтернатива. Ясно е, че най-доброто и най-рационалното, което можех да направя, бе да пожелая на Барбара всичко хубаво и всеки да тръгне по своя път. Колко страдание щеше да спести това и на двама ни!

Имаше случаи, в които я тормозех безмилостно за моменти в миналото й, подтикван от собствения си ужас да не я загубя в един „чужд свят“. Бяхме две наранени деца, които продължаваха да се нараняват едно друго и не знаеха какво да направят, за да спрат. Поглеждахме към Айн с надежда да се случи чудо.

— Барбара — каза ми Айн — дълбоко копнее за почтеност. Грешките, които е направила, не отговарят на същността й.

Каза го с царствен авторитет. Когато говореше така, аз се разкъсвах вътрешно. Част от мен искаше просто да повярва на Айн, а друга се чувстваше неудобно от начина, по който тя представяше нещата — сякаш беше върховен арбитър по всички въпроси, свързани с човешката душа.

Каквото и да означаваше подобен начин на говорене, аз вече започвах да го чувам и в себе си, когато изразявах собствените си мнения и морални преценки. С Барбара болката и гневът ми лека-полека започваха да се проявяват като снизхождение и арогантност. Това само влошаваше нещата. Болезнено е да си го спомням.

Неподлежаща на обсъждане абсолютна даденост в това трудно време беше ентусиазмът на Барбара към творбите на Айн и привързаността й към самата Айн.

— Това е важно — често казваше Айн. — Показва същността на характера й.

Не виждах нищо странно в тази забележка — звучеше ми напълно разумно.

Идеята за брак ставаше все по-привлекателна. Бракът беше обвързване за цял живот. Смятах, че ще даде на Барбара (а и на мен) структурата и сигурността, за да можем да защитим и развием задълбочаващата се близост помежду ни. Семействата ни изпращаха месечна издръжка, по двеста и петдесет долара, и бяха съгласни да продължат да го правят, докато не завършим и не станем финансово независими. Нито искахме, нито очаквахме нещо повече от това; не мислехме, че някой е длъжен да плаща за сватбата. Единствената отрицателна реакция на семействата ни беше заради нежеланието ни да имаме деца. И двамата обичахме децата, но и двамата не искахме да бъдем родители; искахме животът ни да е организиран около работата.

Нюйоркският университет продължаваше да ни харесва повече от Калифорнийския. Чувствахме интелектуален стимул и предизвикателство. Сещам се например за двама професори по философия — Сидни Хук, прагматик и социалист, и Уилям Барет, екзистенциалист, — които бяха пълни противоположности един на друг, а от нас бяха дори и още по-далеч интелектуално. Барбара мина няколко курса при Хук, аз минах един-два при Барет. Смеехме се на споровете в клас, на караниците, на твърденията на нашите преподаватели, които смятахме за абсурдни, въпросите, които ни задаваха и на които още нямахме отговор, и непрекъснато се прекъсвахме един друг, също както и когато разказвахме всичко това на Айн и на Франк.

С тях обикновено говорехме за философия, отчасти защото това беше темата, по която Айн имаше най-много какво да каже. Понякога тя отбелязваше:

— Наистина не знам много за психологията. Оставям тая помия на теб, Нейтън.

Тя градеше философска система и все пак признаваше, че не знае почти нищо за психологията. Не ми хрумваше, че подобен недостатък е опасен за интелектуалните й усилия, както и лично за Барбара и мен. Мнението й всъщност беше, че рационалният ум няма нужда от психология. Философията е достатъчна. Психологията да се занимава с патологията — с ирационалното у хората. Спорех с нея на тази тема, и тя винаги отстъпваше:

— Да, разбира се, Нейтън, всички имаме психология, и функционирането на ума трябва да се изследва, но…

А след седмица-две казваше:

— Да знаеш само колко мразя професията ти, Нейтън. Колко само мразя ирационалното. Ненавиждам да се сблъсквам с него или да се мъча да го разбера.

Понякога с Барбара бягахме от училище, отивахме на „Таймс скуеър“, минавахме от кино на кино и гледахме по три-четири филма един след друг. Това беше любимата ни форма на отмора. В тъмните салони се държахме за ръка.

Барбара обаче свенливо отказваше да се държим за ръка на улицата, особено в близост до университета.

— Какво ще си помисли Платон? — шеговито казваше тя. Този неин свян за мен беше напълно непонятен. Готова е да предизвика убежденията на целия свят, а я е страх какво ще си помислят хората, като ни видят да се държим за ръка? Тълкувах това като странен остатък от предишната Барбара, който със сигурност щеше да отшуми.

Колебаех се дали да обсъждам с Айн един проблем, който си оставаше неизменен — разликите в желанието ни за секс. Барбара отказваше в поне половината случаи. Аз наивно смятах, че бракът някак си ще оправи това.

Не успях да спазя решението си да не въвличам психологията в отношенията си с Барбара. Разговорите за връзката ни неизбежно преминаваха в разговори за нейните проблеми.

— В капан съм — оплаках се на Айн. — Да се ангажирам на психотерапевтично равнище ми се струва грешка.

Каквото и да правехме обаче, стратегията като че ли работеше. Барбара изглеждаше по-щастлива, казваше, че е по-щастлива, говореше по-често за това колко ме обича и все по-рядко — за чувства, които я теглят в други посоки.

Интересувах се все повече от психотерапията като професия. За мен тя беше врата към човешката душа. Писането обаче си оставаше една от най-постоянните и дълбоки мои цели. Нищо не ми се струваше по-естествено от това да взема най-важното в моите очи и да го осъществя, като го въплътя в думи на хартия.

— Поне за това със сигурност сме на едно мнение — каза Барбара.

През лятото на 1952 г. с Барбара решихме, че моментът е настъпил и определихме дата за сватба през януари.

— Какво щях да правя — казах тогава на Айн, — ако не беше тук, за да помагаш?

А тя отговори:

— Чака ви щастлив съвместен живот, а и двамата сте си го заслужили.

Лимузини отведоха Барбара, мен и членовете на семействата ни до дома на чичо й в Уайт Плейнс, Ню Йорк. Не помня почти нищо от последните месеци преди това събитие, освен че бяха наситени със съмнения, несигурност и конфликти — почти до самия край.

Спомням си как гумите скърцаха по снега и леда, докато се движехме като керван в звездната нощ. От прозорците на колите излизаше пара, по клоните на дърветата имаше висулки, в които се отразяваха лъчите на фаровете.

Бях на двадесет и две години. Предизвикателствата в кариерата ми все още предстояха, но тази вечер празнувах една спечелена битка.

Барбара и аз се венчахме, а Айн и Франк ни кумуваха; очите им блестяха от щастие, което беше като благословия. Чувствах се силен, ефективен, уверен. Обичах Барбара. И през ум не ми минаваше да се запитам дали това означава, че сме подходящи един за друг.

След церемонията имаше празнична вечеря. Из стаята, освен роднините, се бяха пръснали и неколцина приятели. Те бяха ядрото на групата, която беше започнала да се оформя — млади хора, почитатели на творбите на Айн, искрено заинтересовани от нейната философия.

По-късно през нощта се върнахме в нашия апартамент — една стая на Тридесет и пета улица — и видяхме, че Франк я е декорирал с цветя с поразително въображение, превръщайки я в уютен провинциален дом. Трогнах се от това, че се е сетил и се е постарал толкова, а майсторството му дълбоко ме развълнува. Драматичните му аранжировки бяха почти като скулптури. Не познавах тази му страна преди.

И тогава Барбара застана пред мен, облечена в блед халат, който подчертаваше гъвкавото й тяло. Усмихна ми се в полумрака, русата й коса падаше по раменете, а зелените й очи излъчваха невинна ранимост, която обещаваше пълно отдаване.

Това беше първата ми брачна нощ. Това беше съпругата ми. Не можеше да има и капка съмнение, че ще правим любов. С тази окуражителна мисъл аз я взех в обятията си.

7.

— Когато дойде при мен за пръв път — попита ме тя една вечер същата пролет — притесняваше ли се, че мога да те разочаровам? Че може и да не отговоря на очакванията ти?

Седях на пода във всекидневната й и си играех със сиво-бялото коте, което с Франк бяха донесли от Калифорния. Бяха го кръстили Фриско, на името на Франсиско дʼАнкония. Айн се усмихваше с любов всеки път, щом го погледнеше. Галеше го, говореше му и му шепнеше пълни с обожание думи. То сякаш черпеше от най-нежната и грижовна страна в душата й.

— Не, нямах никакви притеснения — казах й аз. — Дори не мислех за това. Знаех, че авторът на „Изворът“ ще бъде поне на висотата на книгата. И се оказах прав, нали?

Изглеждаше поласкана.

— Удивително. На твое място щях да умирам от страх да не се разочаровам.

— Откъде знаеш? Никога не си срещала човек, който да е написал книга като „Изворът“.

— Вярно. Всичко, което някога съм харесвала, все имаше някакви недостатъци, някакви противоречия. „Изворът“ няма такива.

Каза го безлично, без намек от самохвалство, като очевиден факт. Вече бях свикнал да я слушам да коментира себе си и работата си по този начин.

— И все пак — продължи тя, — удивявам се на благосклонността ти. Знаеш ли, най-голямата ми цел е да не позволявам на никакви разочарования или пречки да вредят на отношението ми към живота. Виждаш ли някаква горчивина в мен?

— Не — казах аз и погледнах устата, която бях виждал изкривена от гняв толкова пъти, когато бе ставало въпрос за „ирационалността“ на другите хора. Чудех се каква е истината за тази горчивина, дали тя изобщо иска да я чуе и дали аз ще имам някога куража да говоря за това пред нея. Мъгляво осъзнавах, че тя често показваше признаци на ужасна горчивина, но над тях се наслагваше гледката на усмихнатите й очи, когато беше щастлива от написаното през деня, от смекчените й черти, когато слагаше ръка на гърдите на Франк, или от дивите й танци из стаята на фона на нейната „музика — залъгалка“. Казах си, че тъкмо това е същността й, че такава е сърцевината й, и че нищо друго няма значение.

Тя често говореше за една от основните си грижи:

— Не искам да изпитвам никаква злост — и започваше да говори за предишни свои преживявания, които я бяха наранили или разочаровали — от това как Лео я е отхвърлил до невъзможността да се прехранва с писане в Холивуд и преживяванията й покрай публикуването на „Ние, живите“, „Химн“ и „Изворът“.

Бях изненадан да науча, че Лео все още значи толкова много за нея. Предполагах, че ако човек е романтично влюбен, старите любовни рани автоматично зарастват, което беше доста наивно от моя страна. Тя говореше за мъката си по Лео така, сякаш той тъкмо си беше тръгнал, и в гласа й имаше нотка, която не отговаряше на представата ми за нея. Не болката, а намекът за гняв ме караше да се чувствам неудобно.

Когато говореше за преживяванията си в Холивуд, изглеждаше много по-дистанцирана; тази част от живота й наистина изглеждаше затворена страница. Когато говореше за борбата си покрай романите, у нея личеше някаква странна гордост, сякаш казваше, че лично е изстрадала почти всичко, за което някога е писала. Това извикваше у мен съчувствие и импулс да я защитя.

Искрено се интересувах от спомените й и никога не се уморявах да ги слушам, ако и да бях чувал някои истории много пъти. Всяка дума, която произнасяше, беше важна за мен, защото исках да проникна във всяко ъгълче на съзнанието й, да поема всичко, да я опозная и да се свържа с нея по онзи особен начин, който понякога се наблюдава у еднояйчни близнаци. Това според мен означаваше да изуча напълно начина, по който тя вижда света, да разбера всичко в нея, от което се бяха появили „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“. Исках да опозная тайните й, уникалността й.

— Знаеш ли — каза тя, — когато пиша, живея в света на романа, а не в „обикновената реалност“, и винаги се шокирам, когато накрая се върна към света — когато работата свърши. Не бях напълно доволна от литературните качества на „Ние, живите“, още не можех да контролирам стила си, но бях напълно доволна от сюжета, от структурата и кулминацията. Не мога да ти кажа точно колко издатели отхвърлиха книгата, но не бяха никак малко. Основната критика беше, че книгата е твърде интелектуална, твърде отдадена на идеите. След това идваше опозицията от страна на всички възмутени от критиката ми към Съветска Русия. Не съм била достатъчно „непредубедена“, не съм била „толерантна“, не съм оценявала „благородния експеримент“. Беше трудно. Имаше моменти, в които с Франк нямахме почти никаква храна. Накрая от „Макмилан“ приеха книгата — въпреки ожесточените възражения на Гранвил Хикс, той беше редактор там, а освен това беше и член на комунистическата партия и издател на списание „Новите маси“. Издателството не подкрепи книгата — нито с реклами, нито по какъвто и да е начин. Нищо не направиха за нея. Очаквах нападки от критиката, разбира се, и те не закъсняха. Повечето бяха политически, не толкова литературни. Литературната критика щеше да е много по-поносима по онова време. Книгата не можеше да стигне до читателите си. Не се продаваше добре, сетне „Макмилан“ унищожи набора и я изтегли от печат, точно когато започваше да набира скорост, точно когато читателите започваха да я откриват. Беше ужасен удар. Плачех доста през онези години. Опитвах се да си намеря работа като сценарист, трябваше да е възможно, защото „Нощта на шестнадесети януари“ имаше успех на Бродуей, бях публикувала роман и започвах да ставам известна. Агентът ми обаче не успяваше да ми намери нищо, а от Холивуд идваха слухове, че никой не иска да се ангажира с човек, който толкова открито говори против Съветска Русия. Бяха ме вкарали в черния списък.

Докато слушах, се опитвах да си представя колко ли тежки са били първите години от борбата на Айн, когато не е имало начин да знае как ще свърши всичко. Чудех се дали и аз щях да бъда толкова упорит на нейно място. Всяко препятствие, пред което някога се бях изправял, изглеждаше неудобно тривиално в сравнение с нейните. Чувствах се привилегирован свидетел на нещо, което смятах за героичен път.

Исках да й предложа някакво утешение или защита, но не знаех какво да кажа. Фриско ни гледаше внимателно, сякаш следеше разговора. В опит да внеса по-светла нотка аз казах:

— Осъзнаваш ли, че Фриско не разбира и дума? Че не може дори да си представи всичко това?

Тя се усмихна.

— Да, и затова го обичам. Казала съм го за котката на Уайнънд в „Изворът“ — чисто съзнание, неспособно да улови човешката ирационалност или злина.

Започнахме да говорим за „Химн“. Казах й колко поразен съм бил, че не е успяла да намери американски издател за тази великолепна творба преди 1946 г. Тя е несравнимо по-лирична от всичките й други творби, както и далеч по-абстрактна в стилизацията си. Написана е през лятото на 1937 г., когато Айн още се борела със сюжета на „Изворът“. Още не била измислила кулминацията, която да свърже заедно всички елементи на историята. Изтощена от безплодни усилия, тя спряла за малко — достатъчно, за да напише „Химн“.

— Когато открих новелата в градската библиотека в Торонто — казах й аз — разбрах, че вече не се печата и не може да се купи отникъде, така че я откраднах оттам.

Много по-късно, на един конгрес по библиотечно дело, имах удоволствието да направя публично това признание. Изпратих на библиотеката нов екземпляр. А тогава се разсмях и попитах Айн:

— Каква философска позиция ще заемеш към факта, че съм откраднал книгата ти, защото на всяка цена е трябвало да я притежавам?

Тя махна с цигарето си и ведро заяви:

— Давам ти специално папско опрощение — и продължи: — Борбата за „Изворът“ наистина обобщава всичко. Дванадесет издатели я отхвърлиха като твърде интелектуална, твърде некомерсиална. По-късно научих, че някои от издателите, които са я отхвърляли, са смятали книгата за страхотна. Можеш ли да си представиш какво е да те отхвърлят не защото не си достатъчно добър, а защото си твърде добър? Това е най-лошият възможен кошмар.

„Бобс-Мерил“ било тринадесетото издателство, на което бил предложен романът. Бил препоръчан от шефа на Айн в „Парамаунт“, редакторът Ричард Миланд; той бил ентусиазиран от проекта и предложил да помогне.

Арчи Огдън бил нов редактор в „Бобс-Мерил“ и когато Айн се запознала с него, не очаквала да хареса книгата. Изглеждал й като „твърде дружелюбен Питър Кийтинг“. Арчи се влюбил в романа. „Неговото възхищение и разбирането му към онова, което правех като литература, бяха мечтата на всеки писател“ — казваше тя. Той препоръчал издателството да закупи правата, но началниците му отказали.

— По това време Арчи беше нов във фирмата, но заложи работата си на независимата си преценка, и аз винаги ще съм му благодарна за това. Писа на шефа си: „Ако книгата не е за вас, значи и аз не съм за вас“. Можеш ли да си представиш само? Получи телеграма в отговор, която гласеше: „Далеч съм от мисълта да попарвам ентусиазма ти. Подпиши договора. За твое добро е книгата да си струва“. Искаш ли да чуеш нещо забавно? На предишната си работа отхвърлил „Как да печелим приятели и да влияем на хората“ на Дейл Карнеги. Вселената била логична, а? Арчи се смееше и казваше, че се гордее с преценката си и за двете книги. Благодарение на ентусиазма и почтеността на Ричард Миланд и Арчи Огдън „Изворът“ получи своя шанс. Разбира се, битката не беше свършила. Издателството пусна няколко не особено смислени реклами, в които не се казваше и дума за какво е книгата, и продажбите започнаха колебливо. Бях ужасена, че ще се повтори историята с „Ние, живите“. Издателите бяха много пасивни по отношение на романа. Бях отчаяна и нямаше какво да направя.

Успехът на книгата се дължал единствено на рекламата от уста на уста. Първите три месеца продажбите вървели бавно, след това започнали да растат, а накрая направо експлодирали. Романът останал в списък на бестселърите дълго време и се върнал в него след появата на филма.

— Само че хората в „Бобс-Мерил“ бяха наистина ужасни. Беше война, хартията не достигаше и те непрекъснато спираха тиражите, въпреки невероятните продажби. Беше направо кошмар. Накрая взеха за подизпълнител друга компания, която имаше голямо количество хартия, и едва след това книгата продължи да се печата. Нито една стъпка не беше лесна.

Айн разказваше за всички враждебни рецензии и за невъзможността дори благосклонните рецензенти да предадат възгледите за индивидуализма в книгата. Едно от изключенията била Лорийн Прует от „Ню Йорк Таймс Бук Ревю“. Тя заявила, че индивидуализмът е основната тема в романа и написала: „Айн Ранд е писател с огромна мощ. Има фин и откровен ум, както и способността да пише блестящо, красиво, горчиво… Добрите романи, посветени на идеите, са били редки във всяка епоха, а това е единственият такъв роман, за който се сещам, написан от американка… Няма как да прочетете този шедьовър, без да се замислите за някоя от основните идеи на нашето време“.

Айн отбеляза:

— Тази рецензия дойде посред бурята от нападки и наистина повдигна духа ми. Показа ми, че някъде съществува населен с хора свят.

Разривът й с Изабел Патерсън, която някога харесвала повече от която и да е друга жена (независимо от факта, че бяха на различни мнения за религията), се задълбочил по повод на рецензиите за книгата. В „The God of the Machine“ главата „Хуманитаристът с гилотината“ сякаш е написана от Айн Ранд, но Патерсън не признаваше колко много дължи на идеите на Айн. Странно, но Айн сякаш не се сърдеше, когато ми го разказваше; говореше по темата изключително умерено. Не толкова умерено се отнасяше към факта, че Патерсън, която твърдяла, че обича Айн и й се възхищава, отклонила възможността да рецензира „Изворът“ за „Хералд Трибюн“, когато Айрита ван Дорен, директор на литературния отдел, й предложила да го направи. През първите месеци една благосклонна рецензия от Изабел Патерсън можела да окаже неоценима помощ. Айн научила за отказа й малко по-късно. Патерсън обяснила, че се колебаела да изложи писмено някои от различията им.

— Различията ни — каза ми Айн тогава — се отнасяха до религията и, ако и да не го обсъждахме, до отношението ни към живота. Романтичният дух на творбата щеше да я настрои отрицателно. Нямаше да й хареса и как пиша за секса. Щеше да го сметне за нехристиянско — и добави: — И все пак, на времето бяхме приятелки. Тя харесваше работата ми и знаеше каква битка водя и срещу какво се изправям.

Айн махна с ръка в типичния си жест за отхвърляне.

— Не за това обаче приключи връзката ни. Бях отвратена от нея, но й бях обещала да я запозная с неколцина приятели консерватори, когато посетеше Калифорния. Личният й живот не беше тръгнал добре и тя ставаше все по-войнствена към всички. Говореше така, сякаш само тя се бори в защита на капитализма. Всички останали били страхливци и лицемери, които не били готови да се отдадат безкомпромисно на каузата. Обиждаше някои от най-добрите защитници на капитализма, които познавах. В Калифорния започна да се държи напълно ирационално. Можеше да бъде и блестяща, както личи от книгата й, но това беше краят за нас. А тя беше единствената жена с ум, който да уважавам.

Върнахме се на темата за приема на книгата, за изкривяването на идеите на Айн в пресата и за странното явление тя да е световноизвестна, четена навсякъде, и същевременно да я тълкуват грубо преиначено. Говорехме за други пионери, които са преживявали подобни ситуации.

С желание да я насоча към по-щастливите моменти от живота й, аз казах:

— И в крайна сметка ти спечели.

— И да, и не. От професионална гледна точка наистина спечелих; вече не ми се налага да се притеснявам за пари или за това дали ще намеря издател за следващия си роман. Ами от лична? Най-голямото ми разочарование бяха и си останаха хората. Мислех си, че някъде по света има гиганти — мой тип хора — и че когато „Изворът“ излезе, всичко ще се промени, мислех, че ще ги намеря. Не стана така. Никога обаче няма да спра да вярвам, че е възможно.

— И все пак — виж колко писма получаваш, дори след всички тези години.

— Издателите казват, че не помнят да са виждали романист да получава такова огромно количество писма, каквото се изсипа за „Изворът“. И все пак — тя започна да омеква едва сега — искаш ли да ти кажа какво смятам за най-голяма лична награда от романа? Теб. Ти си точно такъв читател, какъвто съм мечтала да намеря. Ти си доказателството, че онова, за което пиша, е възможно.

Когато чух тези думи, част от мен се сгърчи от болка. Мислех си, че животът трябва да може да й предложи нещо повече от един младеж, който още нищо не е постигнал. Заслужаваше свой съвременник, равен на нея по достижения и опит. Друга част обаче се чувстваше неописуемо възвисена и жизнерадостна. Така и не бях свикнал с комплиментите, които непрекъснато ми правеше, и беше невъзможно да не се разчувствам.

Лежах по гръб на пода, държах Фриско над главата си и се чувствах свободен от всичко наоколо — изпитвах единствено уверена, безгранична ведрост. Животът беше невероятен.

— Е, Фриско — казах аз — май всичко зависи от нас.

Първата година от брака ми с Барбара за мен беше най-добрата в цялата ни връзка. Лоялността й към мен изглеждаше абсолютна. Ходехме на лекции, правехме планове за бъдещето и изграждахме съвместния си живот.

— Наистина съм щастлива — казваше тя с блеснал поглед, и аз й вярвах. Споделяхме преживяванията си от часовете, критикувахме курсовите си работи, смеехме се на интелектуалните битки, които водехме със състудентите си. Говорехме неспирно за Голт, Риърдън, Франсиско и Дагни; държахме се за ръце в тъмните киносалони, посещавахме Айн и Франк и четяхме последните страници от романа на Айн. Чувствахме се свързани заради съпричастността си към един особен свят.

— Толкова се гордея с теб — казваше понякога Барбара след гостуване у Айн или след като прочиташе някоя работа, която бях написал за курс по психология или философия. — Наистина те обичам.

— И аз те обичам — отговарях аз. Често й казвах, че я обичам, но никога не бях й казвал, че се гордея с нея, въпреки че несъмнено имаше моменти, в които наистина се гордеех. Съжалявам за този пропуск и до днес, и то не защото смятам, че тези няколко думи сами по себе си щяха да оправят нещата помежду ни, а защото знам какво би значело за нея да го чуе — а и защото го заслужаваше.

Не се беше освободила напълно от безпокойството, но забелязах, че продължава политиката си да казва истината за всяка дреболия в действията си, въпреки уверенията ми, че не е необходимо. Сексуалните ни проблеми обаче си оставаха без решение и заплашваха да съхранят миналото живо — и опасно. Често усещах, че тя просто ме търпи. Борех се да не обръщам твърде много внимание на това. Казвах си, че всичко останало се подобрява все повече, и че ще дойде денят, в който желанията на Барбара ще се хармонизират с моите. Понякога обаче избухвах заради пасивността й в леглото и заради периодите й на мрачна дистанцираност.

Несъмнено и аз допринасях за проблемите, ако и да не знаех как точно. Може би не бях достатъчно състрадателен и мил. А може би виновен нямаше — просто не бяхме един за друг. Така виждам нещата днес. Също както не можем да заповядаме на любовта, не можехме да командваме и сексуалните си желания.

Имаше случаи, в които Барбара правеше любов с мен с привидно безграничен ентусиазъм. В такива моменти чувствах, че пробивът най-сетне е настъпил. Това обаче не траеше дълго.

Понякога се разразяваха странни скандали, които и двамата не разбирахме напълно. Смятах я за прекалено сантиментална, дори лигава понякога. Чувствата й страдаха от неща, които смятах за напълно тривиални. Дълбоката й тъга беше дразнеща, направо вбесяваща, и се случваше да загубя контрол и да й го кажа. Тя пък смяташе, че съм рязък, нетърпелив, нечувствителен, арогантен и склонен да я съдя.

В собствените ми очи нетърпението ми беше най-лошата ми черта.

— Можеш да си толкова мил, когато поискаш — казваше ми тя. — Защо си толкова нечувствителен понякога?

Нямаше как да не се съглася и в такива моменти се чувствах изключително нещастен.

Отправната ми точка за разбиране на хората беше отношението им към реалността и разума и степента им на лична автономия и независимост. Това бяха критериите, по които преценявах психическото им здраве и развитие. Усилията ми да разбера някои явления ме доведоха до това да напиша едно кратко представяне, за да подредя собствените си мисли, което посветих на „социалната метафизика“. Подтикнат бях от множество взаимносвързани наблюдения.

В политическите и философските си разговори с хората непрекъснато се удивявах колко трудно е за мнозина от тях да разберат, та камо ли да приемат непознати идеи, които се противопоставят на „традиционната мъдрост“. Разумът, логиката и фактологичните доказателства изглежда имаха съвсем малко влияние, когато идеите, които им представях, бяха в противоречие с по-конвенционални системи от вярвания. За мнозина светът, възприеман от другите, като че ли беше единственият смислен и реален свят. Можех да разбера несъгласието им с моята гледна точка, ако то се основаваше на ясни предпоставки, само че опозицията, на която се натъквах, беше съвсем различна и често се състоеше от твърдения като „ама хората не мислят така“, „но нали всички знаят, че личният интерес не е морален мотив“, „кой друг споделя мнението на Айн Ранд за разума“, както и „ако онова, което казваш, беше вярно, щяха да го преподават в университетите“. Нямаше с какво да се боря, нямаше с какво да се заловя — само фантазиите на този или онзи по отношение на идеите в нечий друг ум. За такива хора мисленето по нова идея се равняваше на извеждането й от мнението на „важни други лица“.

— Къде им е чувството за реалност? — чудех се на глас пред Айн. — Къде е загрижеността им за обективната истина?

Двама души, които бяха станали част от живота ни в Ню Йорк, ми помогнаха да се съсредоточа допълнително върху този въпрос. И двамата щяха да станат членове на вътрешния ни кръг.

Единият беше приятелка от детинство на Барбара. Джоан Мичъл, студентка по история на изкуството, която искаше да стане художничка, беше на двадесет и три години, руса, дребна, нервно арогантна в един момент и свенлива и мълчалива в следващия. Джоан ми направи впечатление със своята чувствителност, с държанието си и твърде голямото внимание, което обръщаше на вида си, но същевременно и с неоспоримата си интелигентност. Стремях се да я харесам не само защото Барбара я обичаше, а защото демонстрираше ентусиазъм по отношение на „Изворът“ и искаше да научи повече за философията на Айн. Исках да разширим кръга си и я смятах за обещаващо ново попълнение. Нещо повече, усещах у нея една важна черта — дълбоко недоволство от „нещата такива, каквито са“, копнеж, макар и неизразен, по „нещо повече“, може би стремеж към екстаз. Барбара ми каза тогава:

— Джоан е много по-добър човек, отколкото си е позволявала някога да изглежда, а може би и отколкото самата тя знае.

Харесвах Джоан, и все пак се озадачавах как е възможно една жена едновременно да се смята за защитник на разума, индивидуализма и независимостта и все пак да посвещава време и усилия на това да впечатлява другите. Беше ми трудно да примиря тези две страни от характера й. Не знаех нищо за психическите травми в детството, които може би бяха положили основите на този проблем, а заради това и не проявявах особено съчувствие. Така или иначе се привързах повече към нея, когато я опознах по-добре и в крайна сметка започнах да виждам в нея добра душа, която откровено се бори да се развие и да постигне желаното.

Ленард Пейкоф, братовчед на Барбара, беше много по-голямо предизвикателство пред способността ми за разбиране. Беше ни посещавал в Ню Йорк няколко пъти, а през септември 1953 г. се премести там с намерението да учи философия една година, след което да реши дали иска да се върне в подготвителната школа по медицина в Уинипег или да остане в Ню Йорк и да започне кариера като философ. Тогава беше на двадесет години, среден на ръст, доста слабоват и закачлив. Когато говореше, гласът му често звучеше нервно, дори истерично. Интересуваше го единствено философията и затова изпитвах топлота към него. Но почти веднага ми стана ясно, че в съзнанието му има съвсем малко „обективна реалност“, че няма усещане за реалността като такава, като нещо отделно от мненията или вярванията на другите. Виждах само идеите на Айн и тези на неговите преподаватели. Когато Айн говореше, той не можеше да защити възгледа на преподавателите си, а когато те говореха, той не можеше да защити гледната точка, която бе научил от Айн. Наблюдавах го, следях опитите му да се наложи, опитвах се да му помагам, както и да разбера как е възможно толкова интелигентен човек да е толкова лишен от лична независимост.

Лекотата, с която можеха да му „промиват мозъка“ в училище, беше непонятна и притеснителна за Айн, Барбара и мен. Казах на Айн:

— Той е достатъчно рационален и независим, за да избере твоите идеи, ако и те да продължават да му се изплъзват от ръцете. Искам да кажа — така де, ако това не е рационалност и независимост, какво е тогава? Но тогава защо толкова лесно го надвиват? Къде е собствената му преценка? Защо не може да опази нещо от един разговор до следващия?

Мъчех се да разбера хората, които сякаш имаха съвсем тесен независим контакт с реалността, освен онова, което другите мислят, чувстват или вярват. И тогава, към края на годината, реших, че съм хванал нишката към обяснението на един елемент от социалната метафизика. В първите си записки по въпроса писах: „Както винаги, въпросът е един и същ: какво смята този човек за реалност, как я усеща, в какво вярва — и отговорът също е неизменен: другите хора (почти винаги, на практика). Най-дълбоката реалност, изначалната отправна точка — и затова говоря за «метафизика» — е съзнанието, вярванията, ценностите, възприятията на различни други хора“.

През следващото десетилетие аз развих и разширих идеята за социалната метафизика. Разработих множество метафизични типове със значителни психологически разлики. Обясних как тази ориентация може да съжителства у някои индивиди редом с изолирани области с висока степен на независимост, какъвто например е случаят с великите учени, които са в състояние да предизвикат предположенията на колегите си за естеството на вселената, и все пак се ужасяват да предизвикат ценностите на хорицата по улицата.

Когато препрочитам мнението си по тази тема в книгата си „The Psychology of Self-Esteem“, която публикувах през 1969 г., съжалявам за липсата на състрадание и неоправданото морализаторстване, с които е пропита всяка моя дума. Те по-скоро отвличат, отколкото да просветляват. За съжаление тези черти бяха типични за моето мислене тогава. Съжалявам също така, че не съм подходил към проблема от по-развойна перспектива. Подходът ми е изключително опростенчески. Ще ми се да бях казал повече за възможните решения на проблема. Заех се отново с темата за социалната метафизика в една книга, публикувана през 1996 г., „Taking Responsibility“, в която отразявам по-точно сегашните си възгледи.

Когато нахвърлях първите си бележки за социалната метафизика, и представа си нямах, че Айн ще се нахвърли почти дивашки на идеята — сякаш й давах не средство за по-добро разбиране на човешкото поведение, а меч, който да размахва заплашително в битката срещу ирационалността. Хората, които не мислеха сами, които не поддържаха независими лични убеждения или пък приемаха автоматично идеи и ценности, които Айн смяташе за зли, бяха за нея „социални метафизици“. И тъй като много хора не мислят сами, не беше трудно да вижда навсякъде доказателства за този синдром. Високото равнище на автономност, особено по морални въпроси, е изключение, а не правило.

— Стигнал си много по-далеч от идеята ми за човека втора ръка от „Изворът“ — възкликна Айн. — Наистина си се добрал до корена на човешката порочност.

Сетне каза на Барбара:

— Сега разбираш защо казвам, че Нейтън не е просто мой ученик. Сега и аз съм негова ученичка.

Скоро и аз започнах да използвам тази концепция като интелектуално оръжие и причиних немалко страдание сред нашите приятели и познати. Днес не бих казал на никого, че е „социален метафизик“, защото, както казваше моят приятел, покойният детски психолог Хаим Гинът[1], „етикетът убива“. Много по-полезно е да се съсредоточа върху „развиването на автономията и себеуважението“.

Един от най-интересните хора, които се присъединиха към нашия кръг, беше личност, към която Айн в началото проявяваше дълбока неприязън. Беше икономически анализатор и работеше за ръководството на Националната промишлена конференция. От девет месеца беше женен за Джоан Мичъл — заради това и се запознахме. Беше висок и здрав, с черна коса, носеше очила с рогови рамки и имаше склонност да се облича с тъмни, погребални костюми. На двадесет и шест беше въплъщение на меланхолията, изглеждаше хронично изтощен, примирен и нещастен. Барбара, Айн, Франк и аз го видяхме веднъж, когато с Джоан излизаха от асансьора.

— Изглежда като гробар — коментира Айн тогава.

Името му беше Алън Грийнспан.

По онова време той не беше защитник на laissez-faire, но със сигурност защитаваше бизнеса. Беше обаче и логически позитивист, което ще рече, че беше непреклонен в убеждението си, че не може да знае нищо със сигурност. Заявяваше, че логиката е безсъдържателна, че сетивата са ненадеждни и че единственото възможно нещо са различните степени на вероятност.

— Мисля, че съществувам — казваше той, — но не мога да бъда сигурен. Всъщност не мога да бъда сигурен, че съществува каквото и да е.

Той се възхищаваше от „Изворът“ и силно се интересуваше от нашите идеи. Изненадах Айн, като й казах, че ми е приятно да говоря с него. Чувствах някаква романтика заровена нейде дълбоко в душата му и бях убеден, че е първокласен ум, без значение от това каква философия изповядваше. Той изглеждаше почти засрамен от тази скрита страна, която ме привлече към него, и призна веднъж, че когато откликвал емоционално на нещо героично в някой филм, след това се упреквал за своята непрактичност.

— Как изобщо търпиш разговорите с него? — попита Айн, а аз отговорих:

— Ще го привлека интелектуално.

Това беше един от редките случаи, в които ми доставяше удоволствие да изразявам несъгласие с Айн; в психологическите си преценки не отстъпвах пред никого.

— Никога! — заяви тя. — Логически позитивист? Не съм сигурна дори дали изобщо е морално да си имаш вземане-даване с тях.

Аз се усмихнах:

— Само почакай.

Не аз, а Барбара постигна една от най-забавните победи по пътя на привличането на Алън към нашите идеи. Четиримата бяхме в Уинипег, Барбара и Джоан гостуваха на родителите си. На едно парти наблюдавах скришом как Барбара и Алън разговарят оживено в един ъгъл, почти допрели глави. Мина доста време, преди да се върнат при нас; Барбара ме дръпна настрана и заяви ликуващо:

— Познай какво стана. Накарах го да признае, че банките трябва да са единствено частни, че не бива да има банки с държавни лицензи.

Аз се засмях невярващо.

— Как го направи? — попитах. — Даже нямах представа, че знаеш какво е лицензирана от държавата банка.

Тя се ухили триумфално.

— Не знам. Но някак си се заговорихме за това. Накарах го да ми обясни какво са тези банки и защо се смятат за необходими — сякаш проверявах колко той разбира от това. След това го убедих, че няма нужда правителството да се намесва, че свободният банков пазар е за предпочитане. Затрупах го с преимуществата на една напълно нерегулирана банкова система. Използвах само информацията, която той ми даде.

Поклатих възхитено глава. Вече имахме известен опит по икономическите и политическите въпроси, който правеше подобно „покръстване“ не чак толкова рядко явление. Познавахме основите и знаехме как да извличаме заключения от тях, ако и да нямахме специализирани познания. Бяхме обучени отлично. Когато се върнахме в Ню Йорк, аз не спирах да разказвам историята за победата на Барбара над държавните банки.

Убеждаването на Алън по икономически въпроси не беше особено трудно. Беше очевидно, че той има изключително ясна представа от функционирането на пазара — факт, който щеше да бъде признат почти навсякъде сред колегите му след години, когато щеше да стане икономически съветник на двама президенти, а след това и председател на борда на Федералния резерв. Убеждаването по философски въпроси обаче беше много по-трудно. Той твърдоглаво се придържаше към несигурността.

— Как е гробарят? — питаше от време на време Айн. — Реши ли вече, че съществува?

— Само вероятността е възможна — казваше ми той, като имаше предвид не само икономическите прогнози, а всичко останало. Аз пък отговарях:

— Как е възможно да преценяваш вероятността, без да има нещо, в което да си сигурен?

— Можеш ли да докажеш, че съществуваш? — питаше той.

— От небитието ли да ти отговоря? — отвръщах аз.

— Докажи законите на логиката — настояваше той.

— „Доказателство“ е понятие, което предполага, че приемаш логиката. Какво би значело в противен случай?

Това продължи няколко месеца, а Айн наблюдаваше от треньорската скамейка, не особено добре настроена, но обезоръжена от моя оптимизъм. Една вечер с широка усмивка я попитах:

— Познай кой призна, че съществува.

— Какво? — възкликна тя. — Успял си? Решил е, че съществува?

Аз кимнах триумфално.

— Ще трябва да спреш да го наричаш „гробаря“. Той е наистина необикновен човек. Ще ти хареса.

Айн забелязваше ентусиазма му спрямо „Изворът“. Когато след няколко срещи тя го покани да чете „Атлас изправи рамене“ в хода на писането, той се оживи от вълнение дотолкова, че чак изненада всички, които го познаваха. Свенливо и колебливо започна да отстъпва и пред романтичната страна на своята природа; влюби се в начина, по който Айн описва бизнеса и промишлеността. Айн го сравняваше със „спящ гигант“, който бавно се разбужда, и се привързваше все повече към него. Всъщност той се превърна в основен неин любимец.

— Прав беше — казваше ми тя. — Има първокласен ум.

Посетих семейството си в Торонто и продължих разговорите си с братовчед си Алън Блументал. Един от основните въпроси, които обсъждахме, беше желанието му да дойде в Ню Йорк и да учи музика в „Джулиърд“.

Един ден бях у тях и говорехме с майка му за отвращението му от медицината. Тя протестираше, че синът й си е загубил ума, защото медицината му предлагала такъв порядъчен начин да си изкарва прехраната.

— Но той не е щастлив като медик! — вметнах аз, когато видях безнадеждното отчаяние по лицето на Алън. Майка му ме погледна така, сякаш бях казал някаква пълна глупост, и вдигна рамене:

— Че кой е щастлив?

Когато излязохме, аз го попитах:

— Разбираш ли какво казва майка ти и какво означава това? Алън, в разумната вселена има значение дали си щастлив. Сега е моментът да се пребориш за живота си.

Скоро, вече станал лекар, Алън дойде в Ню Йорк и се записа в „Джулиърд“, сетне влезе и в нашия кръг. Айн започна да ни нарича „Випуск ʼ43“ заради годината, в която бе публикуван „Изворът“.

Сестра ми Илейн също се премести в Ню Йорк и стана ентусиазиран член на нашата група. Не се налагаше някой да я убеждава. Въпреки че живеехме заедно в Калифорния, едва сега започнах наистина да се сприятелявам с нея. Връзката ни беше станала философска. За мен нефилософските връзки не бяха сериозни. Не вярвах в кръвното родство, само в идейното.

Основната група почитатели на Айн, вътрешният кръг на нейния свят, формирал се преди издаването на „Атлас“ през 1957 г., в крайна сметка включваше Барбара и мен, братовчеда на Барбара Ленард Пейкоф, приятелката й от детинство Джоан Мичъл, Алън Блументал, Алън Грийнспан, Илейн, Хари Калбърман и Мери Ан Рукавина, специалист по история на изкуството, с която ни запозна Джоан. Когато видя как расте групата, Айн ми каза:

— Създаваш наше собствено общество.

Срещахме се с Айн всяка събота вечер, за да четем и препрочитаме новия роман, да говорим за философия, психология, политикономия, литература и изкуство, както и за да се почувстваме като семейство, като общност. Айн на шега започна да нарича групата ни „Колектива“; такова име трябваше да бъде нашата пълна противоположност, защото ние се смятахме за високоразвити индивидуални личности. Всички решихме, че името е забавно и бързо го възприехме. Шегата обаче беше за наша сметка, защото наистина бяхме колектив — по начин, който никой от нас не можеше още да осъзнае.

Франк беше изгубил здравословния си загар от ранчото и движенията му бяха станали малко по-бавни. Бездействието през първата година в Ню Йорк го беше състарило. Той седеше мълчаливо в дългите часове, когато Айн работеше или говореше с мен и Барбара. Никой не знаеше какво се случва вътре в него. Пък не се и интересувахме особено. Той излъчваше ореол от добра воля, който беше един вид щит. През пролетта на 1953 г. той си намери работа като аранжор в един цветарски магазин на „Парк авеню“ и продаде няколко аранжировки за фоайета на сгради. Не изкарваше много, но работата му даваше цел в живота, а приходът му осигуряваше слабо чувство за финансова независимост. Иначе Айн беше единственият му източник на издръжка.

Впечатлявах се от себеутвърждаващото въображение на аранжировките му; от тях лъхаше могъща артистична сила.

— Това ли има вътре в теб? — попитах го веднъж. А той отговори така, сякаш това беше най-очевидното нещо на света:

— Ами да.

Исках да кажа: „А защо не го изразяваш по някакъв по-сериозен начин?“, само че знаех, че това ще е снизходително, надуто и напълно неадекватно. Вместо това казах:

— У теб има много повече, отколкото личи на пръв поглед — което беше не по-малко надуто и снизходително. А той отговори с характерния си мек хумор:

— У всекиго има много повече, отколкото личи на пръв поглед, Нейтън.

От Айн разбрах, че не са говорили по интелектуални въпроси от години, от началото на връзката си. Сега говореха по-малко от всякога. Интелектуалните нужди на Айн утолявахме Барбара и аз, както и Колективът. По време на вечерните ни срещи Франк все повече се превръщаше в безмълвно украшение.

И все пак, дори когато седеше мълчаливо, у него имаше нещо недоловимо жизнеутвърждаващо. Излъчваше невероятна добронамереност. Цялата група беше привързана към него и мисля, че и той го усещаше. За Барбара беше особено близък; тя донякъде се идентифицираше с него, а като че ли той и това усещаше.

Когато сестра ми Флорънс полюбопитства как живеем в Ню Йорк и попита: „Ама какво точно прави Франк?“, аз разбрах, че повечето хора се озадачават от връзката му с Айн, и не можех да ги упреквам. Въпреки всичко обаче аз го обичах.

В апартамента на Айн и Франк аз и Барбара отново се срещнахме с Хенри и Франсес Хазлит. Съжалявах, че Айн не ги вижда по-често, защото ми се щеше да ги опозная. И през ум не ми минаваше да ги потърся сам, тъй като бяха много по-възрастни.

Айн все повече се отдалечаваше от предишните си приятели — от всички, които не споделяха напълно света, за който пишеше.

— След като съм работила по книгата цял ден — казваше тя, — е истинска агония да превключа съзнанието си към външния свят. Разговорите с Колектива са почти единствената форма на социален живот, която мога да понеса, защото са от вселената на книгата.

Въпреки изолацията й ние все пак се запознахме с професор Лудвиг фон Мизес и със съпругата му Маргит. За мен това беше изключително вълнуващо, защото бях изучил много от книгите му и смятах, че притежава един от най-забележителните умове на нашия век. Тогава беше минал седемдесетте, беше духовит, блестящ и почти дяволито очарователен.

Отношението на Айн към него беше озадачаващо. Пред него винаги беше мила, изпълнена с уважение и възхита, въпреки че бях чувал как са се сблъскали доста темпераментно веднъж по етични въпроси. Айн почти като дете го хвалеше за невероятните му достижения, и като че ли намираше това за приятно и стимулиращо. Затова и се шокирах, когато разлиствах нейния екземпляр от „Човешкото действие“ и видях бележки в полетата, в които доста откровено и грубо се осъждаха някои от твърденията му. Айн се обиждаше особено много от опита му да защити капитализма без оглед на морални принципи, или когато изглежда, че поддържа епистемологията на Кант (което за Айн си беше катастрофа). Полетата бяха изпълнени с цинични коментари. Не ме притесняваше несъгласието й, а беса на нападките й. Единствената рационализация за мен беше да мисля за страстта й към идеите, която понякога я караше да оставя настрана човечното отношение.

— Наистина ли мислиш, че е копеле? — попитах я веднъж. — Не мога да повярвам такова нещо.

Тя ме погледна замислено за момент, после отговори:

— Изцяло, като личност, май не мисля така за него. Но когато се съсредоточа върху онази му страна, която става ирационална, тогава наистина го мисля.

Тълкувах тези думи по следния начин: Мизес е блестящ, приносът му е огромен, той е чудесен, но все още „принадлежи на света“, не е един от нас. Разпознавах част от психологията на Ранд в самия себе си.

Притеснявах се от несъответствието между поведението на Айн към фон Мизес и коментарите й в полетата на книгата му. И през ум не ми минаваше да я обвиня в двуличие. Спомням си обаче как споделих объркването си с Барбара, която реагира по същия начин. Оставихме въпроса настрана, предполагайки, че един ден ще разберем — ама разбира се, че Айн има неоспорими причини да се държи така, казахме си тогава.

След няколко години, когато Мизес прочете „Атлас изправи рамене“, той изрази ентусиазма си и я затрупа с похвали, ако и да подозирах, че етиката като интелектуална дисциплина не го интересува особено и че не вижда някаква непосредствена връзка между нея и работата си.

Той направи на Айн комплимент, който беше изключително ценен за нея. Беше й го предал Хенри Хазлит. Хазлит й казал:

— Лу Мизес те нарече „най-големия куражлия в Америка“.

— И го каза в мъжки род? — попита Айн, а Хазлит отговори положително. Когато разказа това пред мен и Барбара, тя възкликна:

— Не е ли прекрасно?

От всички консерватори, които познаваше, Айн имаше най-високо мнение за Хазлит и фон Мизес. (Днес биха ги нарекли либертарианци, а не консерватори.) Фон Мизес очевидно беше гигант, независимо от различията им по отношение на епистемологията или на каквото и да е друго. Тя знаеше, че Хазлит симпатизира на алтруизма и прагматизма, но го смяташе за блестящ икономист и, както и Мизес, за безкомпромисен защитник на свободата. Въпреки това тя се отдалечаваше все повече от консерваторите като цяло, и то не само заради отдадеността си на романа, но и защото изпитваше все по-малка идейна близост с тях.

„На първо място, аз защитавам не толкова капитализма, колкото егоизма, и то не толкова егоизма, колкото разума“ — писа тя в „Обджективист“ през септември 1971 г. През петдесетте години мнозина консерватори повече се противопоставяха на комунизма, отколкото защитаваха свободното предприемачество. „Антикомунизмът сам по себе си е почти без значение — казваше Айн. — Това е едно от нещата, които не харесвам у Маккарти. Не можеш да се бориш с комунизма, ако не се стремиш към нещо по-добро. Много от тези хора не знаят за какво, по дяволите, се борят“. Някои от тези консерватори одобряваха определени форми на цензура, за да защитят „обществения морал“; мнозина одобряваха и наборната военна служба. „Те не са защитници на индивидуалните права“ — презрително казваше Айн. Немалко се опитваха да оправдаят капитализма, позовавайки се на религията, „което, казваше Айн, е равносилно на това да отстъпят разума и науката на врага“. Мнозина бяха отчайващо неинтелектуални; когато Айн се опиташе да обясни, че битката в крайна сметка е философска, очите им ставаха напълно безжизнени.

Дълго време се опитвах да я убедя, че трябва да си намерим друго политическо име.

— Ние не сме консерватори — казвах. — Няма традиция, която да пазим. Правителствената намеса в икономиката се е превърнала в статукво още от деветнадесети век. На практика ние защитаваме нещо радикално.

Айн ненавиждаше Айзенхауер, който беше президент по онова време; подкрепяше Тафт, макар и с известни резерви. За нея Айзенхауер беше въплъщението на многообещаващия, но безпринципен консерватор. Спомням си възмущението й няколко години по-късно, когато ми показа статия от списание „Тайм“ от 29 юли 1957 г.

— Ето ти доказателство за всичко, което съм казвала някога за Айзенхауер. Ето ти причината да мразя обичайния консервативен манталитет.

Спомняйки си мъчителните разговори след войната с Жуков — „утвърден комунист“, но и „честен човек“ — Дуайт Айзенхауер продължи: „Една вечер разговаряхме почти три часа. Опитахме се да си обясним един на друг какво означават системите ни за индивида, и за мен беше много трудно да възразя, когато той настоя, че тяхната система се основава на идеализма, а нашата почива изцяло на материализма… Отне ми страшно много време да защитя нашата позиция, защото той каза: «Вие казвате на човека, че може да прави каквото си поиска, да действа както реши, да прави какво ли не. Позовавате се на всичко себично у човека, а ние му казваме, че трябва да се жертва за държавата…». Запитан от репортера от «Ню Йорк Таймс» Джеймс Рестън дали е имал предвид, че демокрацията се защитава много по-трудно от комунизма, президентът търпеливо обясни: «Вижте, господин Рестън, мисля, че можете да се натъкнете на хора, които трудно ще убедите, че слънцето е горещо, а земята е кръгла… При подобни вярвания можете да се натъкнете на аргументи, които могат да ви оставят почти без дъх. Не знаете как да им отговорите»“.

Когато вдигнах поглед от статията, Айн избухна:

— И ако това не е гадно измъкване! Това малоумно копеле не може да отговори на Жуков. Представител на най-кървавата диктатура в историята се хвали с моралното превъзходство на страната си, а президентът на Съединените щати, най-великата, най-благородната, най-свободната страна в световната история не знае какво да каже. Ето я интелектуалната парализа, породена от алтруизма. Ето защо без морал, основан на рационалния личен интерес, никой не може да защити капитализма.

По времето, когато се появи тази статия, отдавна бяхме спрели да се наричаме консерватори. В началото на 1954 г. Айн ми каза:

— Прав си. Ние не сме консерватори. Ние сме радикали за капитализъм.

Захвърлихме етикета „консерватори“ и си избрахме ново название. В по-личен план аз направих и друга подобна промяна. Отдавна не харесвах името си. „Нейтън Блументал“ не ми пасваше, а аз исках име, което да ме изразява добре, още повече че щях да ставам писател. Това беше типична илюстрация на начина ми на мислене — всичко, за което имах силни предпочитания, било то книги, филми, коли, дрехи, та дори цветове, или ми пасваше, или не. Нещо повече, исках име, което сам съм си избрал, а не такова, което друг ми е наложил. Както и за много други неща, изборът беше изключително важен за мен. Барбара напълно споделяше мнението ми. Още не знаехме, че в много духовни традиции е нещо съвсем обичайно индивидът да приема ново име след голяма лична трансформация.

— Защо да се придържаме към име, което друг е избрал? — казахме на Айн. — Името е нещо много лично.

Айн се съгласи и искаше да знае какви имена сме обмисляли. Аз още нищо не бях измислил, но исках да запазя инициалите си. Айн се разсмя и каза:

— Всички писатели и престъпници правят така, когато сменят името си. И аз го направих.

След няколко седмици заявих:

— Първото име е лесна работа. Ще бъде Натаниъл. С фамилията се затруднявам. С Барбара ще прегледаме буквата „Б“ в телефонния указател, може би нещо все ще ни допадне.

През пролетта на 1954 г. казах на Айн и Франк:

— Как ви се струва „Натаниъл Брандън“ и „Барбара Брандън“?

— По-добре е от „Барбара Батъркап“, нали? — добави Барбара.

След много години Нора Ефрон, журналистка, която по-късно стана сценарист и режисьор, подчерта важността на факта, че в „Брандън“ се съдържа сричката „ранд“ (за което никога не бях се замислял, преди да видя статията й), и че в превод от иврит (при анаграма на „Брандън“ така, че да се получи „бен Ранд“) се виждало истинското значение — „син на Ранд“. Това като че ли целеше да подкрепи обвиненията й в култ към личността на Айн. Понеже и представа си нямах от иврит, твърдението й беше по-скоро забавно, да не кажа направо глупаво. Така или иначе не ми хареса намекът, че съм се опитал да скрия еврейския си произход, тъй като винаги съм се отнасял съвсем праволинейно към този въпрос. Ефрон очевидно искаше да напада Айн Ранд по всички пунктове и не се свенеше да използва всяко оръжие, което й попаднеше под ръка. По-късно друг автор доразви нейните спекулации: дали е „просто съвпадение“, чудеше се той, че „Атлас изправи рамене“ е публикуван точно от „Рандъм Хаус“?

Официално се превърнах в Натаниъл Брандън през септември същата година — няколко дни преди животът на всички ни да се промени завинаги.

Всичко започна с начина, по който поздравявах Айн, когато идвах в апартамента й, и по който тя се сбогуваше, когато си тръгвах. Когато я прегръщах, било то на влизане или на излизане, започнах да удължавам момента повече от необходимото за обичаен поздрав или сбогуване, а след това го направих и още по-дълъг. Когато се целувахме, предишното чувство на семейна привързаност беше изчезнало и беше заменено с недоловим намек за чувственост. И дума не казвахме по въпроса, но аз усещах промяната и у двама ни, и бях сигурен, че и тя я усеща. Не мислех какво може да означава това или до къде може да доведе. Всъщност не предполагах, че може да доведе до където и да е.

С всеки изминал месец се сближавахме все повече и повече. В някакъв неуловим момент от връзката ни осъзнаването, че сме мъж и жена, беше станало по-подчертано. Невидима енергия променяше атмосферата. В нейно присъствие аз изпитвах все по-голямо чувство на мъжка сила, и знаех, че тя от своя страна усеща огъня на собствената си женственост. Харесваше ми да знам, че тъкмо аз съм разбудил това чувство у нея.

Имаше и елемент на опасност — и това също ми харесваше. Изпитвах почти безмилостно удоволствие. Безопасност ни осигуряваше единствено фактът, че и двамата бяхме женени, както и че аз бях на двадесет и четири, а тя — на четиридесет и девет. Любовна афера беше немислима.

Един следобед в края на юни я посетих сам. Франк беше излязъл, а Барбара работеше по курсова работа за университета. Чувствах се неспокоен, отегчен от ученето, и ми беше изключително приятно, че Айн е готова да остави за малко писането и да се видим посред бял ден. Разговорът ни беше странно размит, като че бях заразил Айн с безпокойството си. Сякаш и двамата чакахме нещо, но никой не знаеше как да пристъпим към него.

Накрая Айн попита:

— Как се справяте с Барбара?

Бяхме женени вече година и половина. Бракът ни изглеждаше горе-долу хармоничен. Обикновено изпитвах въодушевление. След много години, дълго след развода, Барбара ми каза, че през повечето време се е чувствала изключително нещастна. Ако е било истина, не съм го виждал. Почти никога не обръщах внимание на собствените си емоции, та камо ли на нейните. Знаех обаче, че в живота ми нещо липсва, и се опитах да изразя това пред Айн.

— Не е лесно да ти отговоря. Май всичко е наред. Имаме си търкания, естествено, и сексът още не върви, но има нещо по-фундаментално, което ме дразни, и не е точно това, на което съм се надявал. Не мога да си представя живота без Барбара; усещам, че сме свързани по някакъв дълбок начин, който не мога да обясня дори пред себе си. Всички знаем на какво сме способни емоционално… какво можем да чувстваме… и… някаква част от мен изобщо не е свързана с брака, тази част иска… не знам… нещо, което никога не съм изпитвал, нещо повече, нещо невероятно… Разбираш ли за какво говоря? В мен има нещо, което все още е недокоснато, способност, страст, която е напълно извън вселената ни с Барбара.

Бях започнал да отговарям с претенция за невинност. Невинност вече нямаше. Знаех точно какво ще чуе Айн в думите ми и как ще й се отразят те. Един болезнен в началото отговор се беше превърнал в опит за съблазняване. И то не съблазняване на тялото й — изобщо не мислех за нещо толкова материално, — а на ума й. Всяка моя дума беше истина; в съблазън я превръщаше осъзнаването, че говоря от името и на двама ни, че и тя може да опише брака си по абсолютно същия начин.

— Спомняш ли си онази сцена в романа — продължих аз, — в която Дагни работи в сградата срещу „Тагарт Трансконтинентал“? Мисли за живота си, за това, че светът, на който се е натъкнала като възрастна, не е онзи, за който е мечтала, а е нещо много по-малко… Мисли за Франсиско и Ханк Риърдън, осъзнава способност за емоция, която е отвъд всичко, което изпитва и към двамата… тя е нещо по-велико… И, разбира се, това е чувството, което ще изпита един ден към Джон Голт, но още не го знае… и моят копнеж е такъв.

Айн беше свела глава със затворени очи и беше похлупила лицето си с ръце. Седеше на ръба на дивана, аз бях на няколко крачки, до прозореца, и я гледах. Носеше зелена блуза с къс ръкав и аз гледах голите й ръце, осъзнавайки изведнъж колко е ранима. „Какви ги вършиш“ — кипеше в мен ядосан глас, а друг му отговаряше: „Всичко е наред. Това е само сън. След няколко минути и двамата ще се върнете в реалността. Поне това можеш да си позволиш“.

Айн вдигна глава и отговори с глас, натежал от емоция:

— Напълно те разбирам. Дори повече, отколкото мога да ти кажа.

Гледахме се в продължение на един дълъг, измъчен миг на мълчание. Никой не искаше да рискува и да направи следващата стъпка. Представях си какво може да се случва в ума й, тя си представяше какво може да става в моя. За момент стигнахме до границата на приемливото себеразкриване.

След няколко минути Франк се върна вкъщи и Айн се втурна да го прегърне.

— Здрасти, пухче — весело каза той. Така я наричаше галено.

— Здрасти, гнезденцето ми — прошепна тя с най-нежния му прякор.

Когато се обърна отново към стаята, на мен ми се стори, че виждам в очите й нещо, което никога не бях виждал преди — недоловим оттенък на чувство за вина.

През септември същата година, 1954, с Барбара посетихме моето семейство в Торонто. Илейн също беше там. Айн и Франк ни зарадваха с решението си да дойдат с кола от Ню Йорк, да прекараме известно време заедно и да се запознаят със семейството ми. Айн се страхуваше да лети, въпреки че по-късно понякога пътуваше със самолет. Това посещение в Канада беше първият случай, в който напускаше Съединените щати, с изключение на едно кратко пътуване до Мексико.

Веднага щом случайно останахме сами, докато слизахме по стълбите в къщата на родителите ми, след като бяхме прекарали няколко часа в компанията на майка ми, Айн ми прошепна:

— Как изобщо си оцелял?

Аз се разсмях.

Един следобед няколко дни по-късно, в дома на Флорънс и Ханс, с Айн седяхме пред група хора, които искаха да се срещнат с автора на „Изворът“ и да й зададат въпроси за философията й. Айн беше настояла да се присъединя към нея по време на разговора. Преминавахме през въпросите като на игра, движейки се уверено между етика и политикономия, между естетика и епистемология или съвременни събития. Понякога единият доразвиваше отговорите на другия, друг път започвахме едновременно едно и също изречение или пък си вмъквахме взаимно коментари. Смеехме се открито заради удоволствието от интелектуалната си хармония и от опияняващото чувство на единение.

Опиянението остана и на следващия ден, когато Айн, Франк, Барбара, Илейн и аз тръгнахме обратно към Ню Йорк. През първата част от пътуването Барбара и Илейн бяха на задната седалка, а Франк, Айн и аз бяхме отпред. Франк шофираше.

Айн се беше разприказвала и май не можеше да спре.

— Не беше ли прекрасно вчера? Този разговор с въпросите следобеда — бяхме като сиамски близнаци. Умовете ни работеха напълно еднакво. Твоите отговори бяха самата прецизност. Нямаше нужда дори да съм там — можеше да ме представляваш безпогрешно. Не мислех, че е възможно подобно сливане с друг човек. Франк, помисли си само, Нейтън е на двадесет и четири, а виж вече какво е постигнал. Психологическите му теории, помощта му за Алън с неговата музика, работата му с другите в Колектива… Илейн, знаеше ли, че имаш такъв забележителен брат?

— Как да ти кажа, Айн — развеселена започна Илейн — дълга история…

Аз се засмях и запротестирах:

— Айн, изчервявам се. Спри, моля те. Пък и освен това никога не трябва да питаш една сестра какво мисли за брат си.

— Май си прав — каза Илейн със спокойния си, добронамерен тон.

През следващите няколко часа Айн не млъкна. Ако и понякога да се отклоняваше към други теми, в крайна сметка винаги се връщаше към мен и продължаваше да настоява, че съм гений, невероятен психолог, човек, предначертан за велики дела. По някое време започнах да отвръщам на комплиментите, хвалех творбите й, говорех за това какво ми е дала интелектуално, как ме е вдъхновила, какво влияние ще окаже в бъдеще върху западната цивилизация.

Беше се стъмнило. С Айн седяхме на задната седалка. Беше отпуснала глава върху рамото ми и казваше:

— Наистина не знам как да определя нашата връзка. Не е точно приятелство, не и по начина, по който винаги съм приемала приятелството. Нещо много повече е. Не изпитвам никакви майчински чувства. Никога не съм мислила за теб като за мой син. Ти си много повече от мой ученик, много повече от съратник, ти си… просто Нейтън. Това е единственият начин, по който мога да мисля за теб — просто като Нейтън.

— И аз изпитвам същото към теб — меко казах аз и я обгърнах нежно. — Ти си просто… Айн.

Започнах да говоря за привързаността си към нея по-интимно и лично, отколкото когато и да е преди.

— Вече не мога да си представя какъв би бил животът, ако не бяхме се срещнали.

Чувах колко дрезгав е гласът й. Моят беше същият. Не бях готов да призная какво означава това. Слушах несекващия й поток от думи, усещах как собствените ми думи се вливат в него, и изпитвах някакво неясно чувство, че постъпвам безотговорно, необяснимо, но не ми пукаше. Потъпквах мисълта, че значението на онова, което си казваме, в крайна сметка ще ни застигне.

Чувствах, че Айн е поела инициативата и води и двама ни по пътя, по който вече бяхме тръгнали, но нейният собствен съзнателен ум беше няколко стъпки след моя по отношение на разбирането на последствията. Като погледна назад, днес вече знам колко наивно е било това предположение.

На предната седалка Франк, Илейн и Барбара мълчаха. И през ум не ми мина да се зачудя какво ли си мислят. И тримата бяха някъде безкрайно далеч.

— Просто… Нейтън — тъкмо казваше Айн, когато изведнъж очите й се разшириха, сякаш най-сетне беше осъзнала какво става. Погледна ме почти безпомощно, сякаш не беше сигурна, че случващото се е реално. Аз се засмях арогантно, интимно, нежно, предизвикателно изправен пред онова, което предстоеше.

Спряхме да пренощуваме в един мотел. Когато се прибрахме по стаите си и останах насаме с Барбара, аз се почувствах странно изолиран, разпокъсан, неориентиран. Докато не се запознах с дисоциацията, психологическо състояние, в което мислите и чувствата в даден момент не се свързват с общия контекст на личността и с реалността като цяло, не можех да назова състоянието си тогава. Просто усещах, че се движа в празно пространство, без отправна точка, по която да преценя значението на всичко това.

Реалността се върна и ме принуди да се интегрирам незабавно, когато се изправих пред една наранена и вбесена Барбара, която ми каза:

— Знаеш ли какво е да си приклещен в кола часове наред и да ти се налага да слушаш как мъжът ти прави любов с друга жена?

Замръзнах. Откъснат от собственото си съзнание, увиснал насред емоционален вакуум, в първия момент не успях да разбера за какво ми говори. Нямах време да схвана, та камо ли да асимилирам значението на онова, което се беше случило в колата. Още не знаех дали се е случило нещо, което да доведе до трайни последствия. Не исках да знам. Още не. Не и докато не успеех да го обмисля на спокойствие. Опитах се да отговоря на Барбара, но не бях особено убедителен. Борех се да постигна концентрация, която ми убягваше. Не мога да си спомня какво точно казах, но трябва да е било нещо, в смисъл че си е изгубила ума. Не беше особено смел отговор.

— Вие сте влюбени един в друг! — кресна тя. — Боже мили, не знаеш ли?

Не можех да принудя ума си да се раздвижи. Бях напуснал вселената на Айн и се опитвах да вляза в тази на Барбара. Сякаш висях между двете. Имах нужда да остана сам, да помисля, да смеля онова, което се беше случило, но време нямаше. Съпругата ми стоеше пред мен и искаше отговори, които имаше право да получи, а аз нямах какво да й дам.

Имаше нещо, на което трябваше да реагирам незабавно — виждах болката й и отчаяно исках да я излекувам, исках да я успокоя. Промърморих нещо, което трябваше да прозвучи успокоително.

— Хич не се опитвай да ме убеждаваш, че не съм чула онова, което чух! — викна тя. — Знам какво беше!

Аз се опитвах да събера всяка капчица сили, която ми беше останала, за да си наложа спокойствие, и казах:

— Барбара, стига. Айн е с двадесет и пет години по-възрастна от мен.

Тогава още не се казваше така, но днес бихме нарекли това „опит за отрицание“.

— Какво общо има това с приказките ви? Май възрастовата бариера не е никаква бариера!

— Но… ти знаеш как се отнасям към Айн. Винаги е било така. Ние сме клуб на взаимното възхищение. Дори се шегуваме по този повод. Може би в колата попрекалихме, но я ми кажи — чу ли нещо принципно ново, което никога не си чувала преди?

По-късно научих, че Илейн е разбрала разговора точно както аз го обяснявах. Според нея в колата не било станало нищо необичайно.

Тази гледна точка като че ли успокои малко Барбара.

— Не — отстъпи замислено тя, — но все пак…

Нямах чувството, че я лъжа. В студената, ясна нощ на обичайната реалност твърденията й изглеждаха напълно немислими. Умът ми се беше вкопчил здраво в идеята да им се съпротивлява на всяка цена; исках единствено да се върна към „нормалността“ на предишния ден. Случката в колата ми се струваше като халюцинация. Каквото и да бе станало, аз нямах никакви съмнения, че не искам да напускам Барбара заради Айн. Казах й го.

— Може и така да е — каза тя — но не в това е въпросът.

Разбрахме се да се опитаме да поспим. И за двама ни беше объркана и пълна с притеснения нощ.

На следващата сутрин се събрахме на закуска, и докато Франк и Илейн изглеждаха спокойни, Айн, Барбара и аз бяхме напрегнати и мълчаливи. Рано следобед пристигнахме в Манхатън. Сбогувахме се с половин уста.

Аз и Барбара не повдигнахме повече въпроса. През останалата част от деня се държахме едва ли не примиренчески, защото знаехме, че тепърва предстои някакво развитие (което дойде при следващата ми среща с Айн) и че дотогава просто няма за какво да говорим.

На следващия ден отидох до апартамента на Айн на Тридесет и шеста улица с мисълта, че или можем да проведем дълъг, интимен разговор за случилото се в колата, или че няма да кажем и дума за това. Едва ли можех да кажа кое от двете предпочитах тогава.

Франк беше на работа в цветарския магазин и с Айн бяхме сами. Първо изглеждаше спокойна, и аз си помислих: „Всичко ще бъде наред. Няма да говорим за случилото се. Просто сме достигнали до по-дълбоко ниво на интимност и сега животът ни може да продължи, както преди, само че по-хубаво“.

Около час говорихме за какво ли не, само не и за чувствата ни един към друг. Не разбирах, макар и да трябваше, че Айн чака аз да заговоря пръв. Накрая, за да ме подтикне леко, тя каза:

— Наистина трябва да поговорим за това, което стана в колата. Знаеш за какво говоря, нали?

В такива моменти няма колебание, няма заекване. Усетих как върху мен се приковава лъч на прожектор и ходовете ми трябваше да бъдат безупречни. Когато оставахме сами заедно, свързани по нашия специален начин, ние създавахме вселена, която си беше само наша. Нямаше да предам тази вселена — нито пък Айн.

— Разбира се, че знам — усмихнах се аз, опитвайки се да излъчвам пълна увереност.

— Тогава — продължи Айн — няма ли да кажеш нещо?

С чувството, че се движа из минно поле, аз отговорих:

— Не бях сигурен, че трябва… дали не трябваше да оставим ситуацията… единствено на нашето собствено разбиране…

Тя ме погледна така, сякаш току-що бях казал нещо непонятно.

— В колата — настоя тя — онова, което си казахме… което ти ми каза… звучеше като да си влюбен в мен — при последната дума гласът й излизаше вече на пресекулки. — Или съм разбрала погрешно?

Усещах натиска, усещах как ме влачи напред със скорост, която не можех да следвам. Познавах я добре, разбирах значението на настойчивостта й; тъмните й, бляскави очи изучаваха лицето ми и търсеха възможни знаци на предателство. Можех почти да разчета въпроса в ума й: „Ще се окаже ли Нейтън поредният Лео?“. Ако просто търсеше чувствата ми, ако не се бореше със собствената си любов, нямаше да подхожда толкова сериозно. Спокойната настойчивост на въпросите й казваше всичко. Погледнах жената, която беше мой идол още от четиринадесетата ми година, погледнах автора на „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“, и видях как се опитва да сдържа емоции, които не можеше да изрази, докато аз не й позволях да го направи.

Изведнъж разбрах, че всичко, което някога съм правил, всеки мой избор през годините, са ме водили към този момент. Част от мен искаше да избяга, да се втурне обратно към живота такъв, какъвто е бил преди. Но по-силната част казваше: „Скачай!“

— Айн, съвсем правилно си го разбрала. Разбира се, че съм влюбен в теб.

[1] Вж. Хаим Гинът, „Детето и ние“, „Изток-Запад“, 2007 ↑

Втора част

8.

— Разбира се, че съм влюбен в теб.

Още докато произнасях тези думи знаех, че животът ми се е променил безвъзвратно. Още не разбирах в какво се впускам, но бях сигурен, че последствията ще бъдат значителни. Мислех си: каквото и да стане, мога да се справя. Готов съм. Горях от очакване и енергия, докато се гледахме в един натежал от многозначително мълчание миг.

Сетне изражението й се промени и тя ме погледна почти заплашително.

— Разбираш ли какво ми казваш? — прошепна тя. — И това не е импулс, нали? Не е просто каприз?

Аз поклатих глава — познаваше ме достатъчно добре. Думите й бяха като стъпки по въже високо под купола:

— Ако обичам… ако се отдам емоционално… това ще бъде такова изключение за мен… Мъжът трябва да разбира… в какво се впуска…

Изпитвах прилив на еуфория, който се сблъскваше с напрегнатата й тържественост, и трябваше да се насиля да не избухна в смях. Виждах как една предпазлива възрастна жена се мъчи да обуздае момиченцето в себе си, което иска просто да се отдаде на момента. Изражението й се люшкаше от нетърпение към предпазливост и обратно. Бясната сила на вътрешната й борба ме разколеба донякъде, но дори притеснението ми допринесе за това да се чувствам лек като перце. Така трябваше да се живее — в опасност, в екстаз и с възможности, за които не съм и сънувал. Сякаш се бях освободил от купища вериги, сякаш бях разтърсил обичайната рамка на съществуването, и аз, Натаниъл Брандън, бях взел Нейтън Блументал за ръка и го бях завел в негова собствена вселена, където най-сетне можеше да бъде самият себе си.

— Наистина ли осъзнаваш в какво се хвърляш? — почти застрашително попита тя.

— Обичам те — отговорих аз. Бях напълно сигурен в това и ми се струваше, че едва ли е необходимо да казваме друго.

Тя обаче продължи да ме разпитва. Готов ли съм да поема емоционалния ангажимент, произтичащ от подобно признание? Не бях съвсем сигурен какво има предвид, но все пак кимнах утвърдително. За миг ми се стори, че се опитва да ме примами да говоря, без тя самата да е заявила още нищо; искаше аз да поема първоначалния риск. Помислих си — донякъде нетърпеливо, — че винаги иска да държи нещата под контрол, да контролира всяка среща, но това не ме притесняваше особено, тъй като чувствата й бяха изключително прозрачни. Беше очевидно, че иска да спре да говори и да ме прегърне, но и че няма да си позволи да го направи. Не изглеждаше величава — беше несигурна и ранима.

Каза ми със затрогваща, почти детска искреност:

— Знам… че в роман… нямаше да стане точно така… Жената нямаше да разпитва мъжа… Но те моля да ме разбереш и…

Обезоръжен от думите и държанието й, аз чувствах дълбоко колко ценна е тя за мен, и я уверих, че я разбирам напълно.

— Какво точно разбираш? — попита тя.

— Разбирам, че в известен смисъл ти се струва, че оставяш емоционалния си живот в ръцете ми.

— Точно така. Това не те ли плаши?

— Не.

— Ако това е грешка — каза тя, — аз имам да губя повече от теб, дори и само защото съм по-възрастна.

Приех твърдението й, без да посочвам, че и за мен рисковете не са никак малки, ако и тя да не им обръщаше особено внимание.

— Не знам какво ще правим — казах аз, — но това не е грешка.

— Това не променя нищо в моите чувства към Франк или твоите към Барбара — отговори тя, уверена в правото си да говори от името и на двама ни. Думите й носеха оттенък на съмнение, а и аз още не знаех каква е истината. Казах си: „Айн със сигурност е наясно — изглежда толкова уверена“.

— Не, нищо не променя — потвърдих аз.

— Аз наистина те обичам — изрече тя почти свенливо. — Ето, казах го — и след това по-уверено повтори: — Обичам те.

С желание да поуспокоя малко и двама ни, аз отговорих леко шеговито:

— Чудех се кога най-сетне ще се добереш до тия думи.

— Моля те, не се шегувай. Не и сега.

Тя вдигна лице към моето. Целунахме се и останахме прегърнати по начин, който беше нов и за двама ни, начин, който ни се струваше и естествен, и нормален, и неизбежен. Целуваше ме така, както правеше всичко останало — с абсолютна и пълна отдаденост, която ми се струваше прекрасна. За мен моментът беше изискано еротичен. Треперехме от възбуда. Знаех, че в това отношение най-интимното й желание беше не да контролира, а да отхвърли всякакъв контрол, да се стопи, да се отдаде, да реагира.

Айн прошепна с насмешлив блясък в очите:

— Какво ми става? Това трябваше да стане още щом влезе днес.

— Това е разликата между изкуството и живота — разкикотих се аз.

Тя се съгласи с усмивка. И двамата бяхме още малко нервни, но и това беше приятно, сякаш споделената ни нервност сама по себе си беше знак за задълбочаваща се интимност.

Всяка мисъл, всяко чувство, всяко объркване или несигурност, които противоречаха на безмерното щастие на момента, изглеждаха маловажни. За мен импулсът, който ме въвличаше в тази нова връзка с Айн, беше гласът на разума, на най-висшето в мен, пред който трябваше да отстъпи всеки друг вътрешен глас. В някакво дълбоко кътче на съзнанието ми бушуваше вълнение и протест — сигнал за тревога, който беше твърде немощен, за да ми повлияе. Бях се ангажирал. Изпитвах любов, вълнение, тревога и дезориентация; чувствах се жив.

— Не бива да правим нищо, с което да нараним Франк или Барбара — изведнъж твърдо заяви Айн. Нямах представа как можем да избегнем такова нещо, но се съгласих, че ще направим всичко възможно, за да защитим браковете си. Хрумна ми, че вече самото естество на разговора ни противоречи на подобен опит, но нима имаше друг разумен начин на действие?

— Няма да имаме истинска връзка — каза тя. — Няма да бъде сексуална в пълния смисъл на думата.

Част от мен изпита облекчение при тези й думи; друга част обаче, по-доминантна, беше разочарована.

— Искаш да кажеш, че ще бъде сексуална по всякакъв друг начин, освен пряко — отговорих аз.

Тя кимна.

— Не бива да правим нищо, което да ги позори публично — заявих аз.

Тя отново кимна и каза, че ще направим всичко възможно да щадим чувствата им по всякакъв възможен начин. Поговорихме доста за това, след което тя каза:

— Ще ги попитаме дали имат нещо против да се срещаме веднъж или два пъти седмично, само за да си говорим.

— Ние така или иначе се срещаме от време на време.

— Сега обаче това ще бъде неделима част от живота ни.

— Би било прекрасно.

— Сигурна съм, че ще се съгласят. Все имаме право на нещо.

В гласа й имаше гневна нотка, насочена към Франк и Барбара.

Мисля, че интуитивно осъзнавах откъде идва този гняв — в онзи момент те бяха просто препятствия. По някакви причини ние смятахме, че те не са ни равни по енергия, инициативност, сила, амбиция или страст, въпреки че не го признавахме изрично. Заобикаляхме подобни въпроси и избягвахме да ги обсъждаме пряко. В онзи момент в гласа на Айн неизказаното се беше добрало до повърхността за част от секундата. Не го назовахме, но го изпитахме — и беше в очите ни, когато се погледнахме с мълчаливо разбиране: никой нямаше да ни спре.

Сетне разговорът се върна към това колко сме важни един за друг и как единият кара другия да се чувства разбран по някакъв неповторим начин. Докато говорехме, Айн продължи да се мята между две различни страни на личността си: беше щастлива, ранима и открита в един миг, дистанцирана и строга в следващия.

— Давала съм подобна власт единствено на Франк — каза тя, почти като предупреждение.

Зачудих се каква ли точно е „властта“ на Франк и какво означава тя на практика. От начина, по който ме гледаше, ми се струваше, че продължава да се пита: обективно ли го разглеждам? Тази среща наистина ли е такава, каквато изглежда на пръв поглед? Мога ли да му вярвам? Мислех си, че реакцията й е напълно понятна — в крайна сметка онова, което ставаше, беше напълно неочаквано. Нямаше ли право да се притеснява?

Усещах, че дълбоко в мен настъпва един вид адаптация. Често усещах, че трябва да съм по-възрастен с Айн, и че по-младата част от личността ми нямаше място в нашата връзка; в онзи момент това чувство достигна безпрецедентни висоти. Чувствах, че трябва да съм мъжът, когото Айн никога не е имала в живота си и от когото имаше болезнена нужда, но и когото заслужаваше: съвременник, който да може да се сравнява с нея по сила и да й дава подкрепата, за която казваше, че никога не е имала. Насилвах се да бъда като мъж на петдесет.

В плен на вълнението покрай всичко това осъзнавах как в мен се надига нещо могъщо, някаква неукротима и неизчерпаема сила. По-малко впечатление ми правеше фактът, че нещо друго, по-деликатно, е на път да умре — радостта да бъда на двадесет и четири. И да е имало протестни викове от това отречено мое аз, бях решил да ги заглуша на всяка цена. Казвах си: аз съм Натаниъл Брандън и мога да направя всичко.

Ако изобщо някога мое решение е имало множество мотиви, то това беше решението за емоционален ангажимент с Айн. Обичах я, но беше и въпрос на его. Предизвикателството беше въодушевяващо. Тя имаше потресаващ ум, излъчваше невероятна енергия, и когато погледнах в очите й, видях възхищение. Беше неизбежно. Помежду ни се беше натрупал твърде голям заряд. Тя беше страстна жена, аз бях страстен млад мъж. Това беше драма, беше театър, приключение, идеализъм, суета — и лудост.

Решихме, че е време да включим и Барбара в разговора и аз й се обадих и я помолих да дойде до апартамента на Айн. И все пак, когато чух звънеца на вратата, още не бях готов. Не си и помислях да помоля Айн да ме остави да говоря с Барбара насаме. Айн настояваше да уведомим Барбара за фактите незабавно. От днешна гледна точка подходът й ми се струва шокиращо варварски.

Почти веднага Айн каза с мек, състрадателен глас:

— Е, Барбара, трябва да е било много трудно за теб от онова пътуване насам, и сигурно се чудиш какво сме си казали с Нейтън днес.

Барбара кимна вдървено. Лицето й не изразяваше никаква видима емоция, освен леко притеснение. Сякаш вече знаеше всичко, сякаш нямаше нужда от преходи и обяснения. Като че ли вече беше чула в ума си всичко, което си бяхме казали с Айн, а сега просто чакаше потвърждението.

Аз стоях безмълвно до нея, изолиран от всякаква емоция, докато Айн обясняваше, че промяната в нашата връзка е назрявала от дълго време и че сигурно е била очевидна за всички ни. Каза, че е логично, нормално и съвсем обичайно, ако се замисли човек, че трябва да се обичаме не само като приятели, но и като мъж и жена.

— Ние не сме платоници — каза тя. — Не държим ценностите си в някаква друга вселена, без връзка с вселената, в която живеем. Ако Нейтън и аз сме тъкмо тези, за които се представяме, ако наистина виждаме онова, което виждаме един в друг, ако наистина държим на ценностите, които изповядаме, как можем да не сме влюбени един в друг?

Докато я слушах, в ума ми проблесна образът на Айн като кума на сватбата ни с Барбара и за миг изпитах ужас. След това и картината, и ужасът отшумяха, като забравен епизод от сън. Айн продължи да говори още дълго и да разширява аргументацията си така, че онова, което казваше, изглеждаше все по-очевидно. Тя беше вещица, само че вещица на разума.

Барбара продължаваше да кима, като човек, изпаднал в транс. Изведнъж почувствах пристъп на агонизиращо желание да я защитя, но стоях вкочанен и не мърдах.

— Това не означава, че Нейтън не те обича — продължи Айн — също както аз обичам Франк. Трябва да го разбереш.

С раздразнение си помислих: защо говори от мое име?

— Знам, че Нейтън ме обича — каза Барбара с достойнство, което ми се стори изключително привлекателно. Пристъпих към нея и я хванах за ръката.

— Барбара — меко казах аз, — онова, което стана между нас с Айн, трябваше да стане. То не променя нищо в чувствата ми към теб.

Наистина го мислех.

— Няма от какво да се боиш — каза Айн. Още тогава разбирах, че подобно твърдение е абсурдно, независимо какво бях казал на Барбара. Айн продължи: — Той е твой съпруг и нищо не може да промени това. Погледни каква е разликата във възрастта ни. Нямаме бъдеще — освен като приятели. Няма да стана за посмешище и да хукна след по-млад мъж. Искаме единствено малко време насаме, един следобед и една вечер седмично…

Докато Барбара седеше видимо замаяна, Франк се прибра. Още от първите му думи към Айн стана ясно, че вече са обсъждали въпроса. Гледаше ме така, сякаш знаеше всичко — сякаш и той бе бил в стаята целия следобед. Лицето му изглеждаше по-бледо и изпито от обикновено. Стори ми се, че виждам гневен проблясък в очите му, но не когато гледаше към мен, а когато се обръщаше към Айн.

С настойчивостта на бормашина, пробиваща гранит, Айн продължи да повтаря онова, което беше казала на Барбара, само че с много повече подробности относно чувствата си, говореше за интелектуалната си самота, за това какво съм й дал и как гледа на мен, за това колко уникална е нашата връзка.

— Франк, самият ти си казвал колко обичаш Нейтън, какво е донесъл в живота ни. Видя цялата борба в кариерата ми, така че знаеш какво означава да намеря такъв ум, такъв характер. Той ми дава разбиране, за което мислех, че не може да съществува. Той е моето бъдеще. Той е човекът, който ще продължи работата ми. Сега съществува само той. Тъкмо сега е част от живота ни. Франк, ти в известен смисъл усети какво ще стане много преди мен. Тъкмо ти каза, че Нейтън е причината да се върна от Калифорния. Вселената е рационална — и всичко това трябваше да се случи.

— Не мога да слушам повече! — извика Барбара, след което бавно се предаде пред хипнотичния глас на Айн.

— Няма да търпя такава наглост! — викна и Франк, след което потъна обратно в обичайното си пасивно и безпомощно състояние, преди още Айн да успее да завърши отговора си.

След като и двамата изразиха възмущението си, Айн стана още по-топла, нежна — и безмилостна. Призна чувствата им, изрази състрадание към болката им и се опита да ги накара да приемат ситуацията с праволинейността на военен командир, който марширува право напред, без да поглежда встрани.

Аз мълчах. Бях почти омагьосан от майсторството и убедителността й и се чувствах повече като зрител, отколкото като главно действащо лице. Накрая казах на Барбара и Франк:

— Това е нещо съвсем отделно от обикновения ни всекидневен живот. Но в крайна сметка не е и толкова ново, ако трябва да сме честни. С Айн винаги сме имали специална връзка. И двамата го знаете. А и никога не съм усещал възмущение или ревност у когото и да е от вас.

— Пък и освен това не искаме сексуална връзка — добави Айн.

Зачудих се защо всъщност не става въпрос за секс и дали на Барбара щеше изобщо да й пука; не можех да си представя да ме ревнува сексуално. Тогава кимнах в знак на потвърждение на думите на Айн.

Тя попита Франк и Барбара:

— Искате ли да ни напуснете заради чувствата ни един към друг?

Отговорът беше едно колебливо „не“. Те признаваха — отстъпвайки бавно, опитвайки се да надмогнат безгласната си съпротива, — че разбират и дори уважават тези чувства. Айн продължаваше да настоява:

— Искате ли тогава да продължаваме както преди, сякаш чувствата ни не съществуват?

Франк и Барбара признаха, че и това не звучи особено разумно, и потънаха в още по-дълбоко отчаяние. Не можеха да се борят, не и тогава, не и срещу Айн и мен. Нямаха никакъв шанс.

— Отричането на реалността не работи — заяви Айн. — Каква реалистична алтернатива има за онова, което предлагаме?

Някаква част от мен гореше от вълнение, донякъде от увереността на Айн, донякъде от ярост към Барбара, която ме правеше безчувствен към страданията й.

— Няма алтернатива — каза Франк в отговор на въпроса на Айн. Не беше щастлив. Изражението на Барбара беше строго, лишено от всякакво самосъжаление. Тя кимна в знак на съгласие. В онзи момент манипулативното мошеничество на Айн и собственото ми съучастие (което от днешна гледна точка е напълно очевидно) изглеждаха като „рационалност“ и „реализъм“.

Когато аз и Барбара се сбогувахме с Айн и Франк, всички се прегърнахме. Опитвахме се да създадем дух на любов, на превъзходство и триумф над дребни страхове. Аз чувствах болка заради страданието, което може би причинявах, но и ликувах, сякаш всички бяхме стигнали висоти, за които не сме и сънували.

По-късно същата вечер, след като се бяхме прибрали, Барбара ми каза:

— Обичам Айн толкова много. И изобщо не се учудвам, че е влюбена в теб. Ти си точно такъв мъж, какъвто трябва да има. Искам да я видя щастлива.

В очите й имаше сълзи. Аз я прегърнах силно, без да знам какво да мисля, какво да кажа, какво да направя. Тя прошепна:

— Искам да видя и теб щастлив. Знам какво никога не съм ти давала. И двамата заслужавате повече, отколкото някога сте получавали. Искам да го получите. Искам го чисто егоистично. Не правя никаква саможертва.

Тази нощ правихме любов. Барбара за пръв път пое инициативата с чувственост, каквато отдавна не бях виждал.

Любовната ни връзка с Айн започна пет месеца по-късно, през януари 1955 г. Със сигурност аз бях инициаторът — много повече, отколкото при всички събития преди това. По време на следобедите и вечерите насаме с Айн аз започнах да осъзнавам влиянието си като мъж по начин, който не познавах дотогава. Когато Айн ме погледнеше, виждах в очите й онова, за което винаги бях копнял — интерес, който съчетаваше сексуалното и духовното. Нейното възхищение не оставаше отделено от тялото й, а се въплъщаваше незабавно в чисто физически реакции. Умът и сексуалността й бяха едно — и това беше жена, която мога да разбера.

Айн плашеше повечето хора, които изпитваха страхопочитание към нейния авторитет и интелект. Тя обаче искаше мъж, чиято оценка да я сведе до сексуален обект. За мен това беше съвсем просто и естествено и си мислех единствено, че тук мога да се отпусна и да бъда самия себе си — да освободя енергията, която намираше толкова малък отдушник в брака ми.

— Не искам платонична връзка — заявих на Айн. — В какъвто и да е смисъл. С теб искам да опитам всичко.

Чувствах нова, по-дълбока увереност, съчетана с познание за женската сексуалност, което сякаш беше изникнало от нищото. Разбрах, че ако и да залитам понякога в царството на емоциите, в секса се чувствам също толкова уверен, колкото и в интелекта си.

— Страхувам се от онова, което става — довери ми Айн. — То може да промени живота ни много по-радикално, отколкото сме мислили. Сигурен ли си — ама напълно ли си сигурен, — че искаш да продължим?

— Абсолютно.

Бях изгубил всякакви задръжки. Исках само едно. Изобщо не ме интересуваше как ще се отрази то на брака ми или пък на този на Айн. Още се чудех дали на Барбара изобщо й пука, че ще спя с Айн. Ако страдаше, част от мен нямаше нищо против — онази част, която беше наранена и безмилостна.

Айн говореше често колко се възхищава на приказката за Зигфрид и Брунхилда. Брунхилда може да победи всеки ухажор в битка и се предава едва когато Зигфрид, преминал през безброй препятствия, включително и огнен пръстен, я завладява със силата на меча си. Тя пада в краката му в знак на обожание.

— Това е моята метафора — казваше Айн — за любимия ми образ на идеалната любов, или поне за нейното начало — „ухажването“.

Тя искаше да изпитва лек страх от първата стъпка, искаше и аз да настоявам, да преодолея страховете и възраженията й. Искаше да проявява загриженост за чувствата на Франк, а на мен да не ми пука. Що се отнася до чувствата на Барбара, съмнявам се, че Айн изобщо ги е взимала насериозно. Тя искаше да преодолея два брака, разликата във възрастта ни и всякакви други обичайни възражения — и аз го направих.

Понякога се чудех колко лесно получавах онова, което исках, в смисъл че не ми се налагаше да полагам никакви усилия. Сега, като поглеждам назад, продължавам да се удивявам донякъде и още не мога да обясня защо съм бил толкова уверен за неща, за които опитът ми е бил толкова ограничен.

Когато обсъдихме желанията си с Барбара и Франк, беше ясно, че са чакали момента, в който ще започнем сексуална връзка. Айн заяви, както беше направила и пет месеца преди това, че не е необходимо нищо да се променя, че обичаме партньорите си повече от всякога, че сме нерушимо семейство. Основно внимание обаче обръщаше на собствените си емоционални нужди.

— И двамата знаете колко малко лично щастие съм имала в живота си — каза тя тогава. Аз потръпнах: не разбираше ли, че така направо плюе в лицето на Франк? Той обаче не реагира. — Разбирате също така по-добре от всеки друг какво е Нейтън за мен… въплъщение на всичко, за което пиша… и какво е да го имам от плът и кръв, а не само в романите или в ума си.

Чувствах се неловко, но сметнах, че неудобството е просто признак за липса на зрелост.

— Ако ние четиримата бяхме по-слаби, това нямаше да се случи, а и да беше станало, вие нямаше да го приемете. Но именно логиката на нашата същност ни доведе до него. Напълно рационално е Нейтън и аз да изпитваме един към друг онова, което изпитваме. А и с оглед на предпоставките ни е напълно рационално чувствата ни да включват и сексуален елемент.

Отпуснах се; силогизмът й изглеждаше верен.

— Ако бяхме на една и съща възраст, проблемът щеше да бъде напълно различен. Но ние не сме на една и съща възраст, така че говорим най-много за година-две. Може ли някой да си ме представи като възрастна жена след някоя и друга година да преследвам по-млад мъж? Ще съм направо смешна. Това е последният период в живота ми, в който мога да мисля за такова нещо или пък да си го позволя… просто да го имам… за малко… Мисля, че всички сме достатъчно зрели, за да се справим с това без трагедии за когото и да е.

Този разговор се проведе през ноември 1954 г. През декември, след още няколко разговора, всички знаехме, че съвсем скоро връзката ще започне.

Жестокостта, която проявявахме с Айн, не се състоеше в това, че сме се влюбили или пък сме започнали връзка. Състоеше се в отношението ни към всичко това: пълната липса на искрено състрадание към изпитанието, през което преминаваха Франк и Барбара, липсата на контакт с тях на чисто човешко емоционално равнище, напълно противоположно на разредената атмосфера на философската абстракция, неспособността ни да общуваме просто като съпрузи, а не като литературни герои. Айн и аз се гордеехме с рационалността и реализма си, и все пак тъкмо тях не предлагахме на Франк и Барбара, нито пък ги използвахме в емоционалния си живот. Днес съм ужасен от безотговорната несъзнателност, която проявявахме тогава.

Странно, но с Барбара се сближихме през този период. Споделяхме някаква особена привързаност и загриженост, които не бяха достатъчни за романтична любов, но все пак бяха реални и ценни.

— Искам и двамата да бъдете щастливи — често казваше тя, с отчаяна, дори сърцераздирателна искреност.

Беше очевидно, че част от мотивите й да се съгласи на такава любовна връзка беше изкупление за това, че не ме обича повече.

— Искам да получиш всичко, което заслужаваш — каза тя. — А и Франк казва толкова често, че ти си мъжът, когото Айн заслужава.

Когато чух болката в гласа й, се почувствах смазан, разкъсан, объркан. Тя каза:

— Ако имах силата с магическа пръчка да изтрия всичко това, нямаше да го направя. Не искам да живея в свят, в който ти и Айн да не се намерите никога като мъж и жена. Не мога да го пожелая на никого. Искам свят, в който такива неща са възможни и се случват, защото така е правилно, защото това искам да видя в живота… дори и да ми е трудно, както е в този случай… Знам, че си загрижен за мен. Не искаш да ме нараняваш. Виждам какво ти коства всичко това. Но всичко ще бъде наред — наистина ще бъде наред.

Каквото и да ни държеше заедно, каквото и да не ни позволяваше да се разделим — в такива моменти то ставаше по-силно.

В думите й виждах самота, копнеж, дори отчаяние. Виждах как се бори да остане на ниво, да каже и направи онова, което според нея изисква ситуацията, да изпълни собствената си представа за героиня. Тя е гигант, казвах си. Дреболиите, за които се караме, нямат значение. Тя е невероятно човешко същество и ценностите й наистина са важни за нея.

Барбара дори не намекваше за раздяла. Всъщност заявяваше с детинска тържественост:

— Но когато стане дума за брак, ние сме като католиците, нали? Не вярваме в развода.

А аз отговарях не по-малко сериозно:

— Когато стане дума за брак, наистина сме като католиците.

Понеже и двамата знаехме, че другият одобрява принципно развода, това беше нашият начин да подчертаем, че каквито и да са проблемите ни, връзката ни е за цял живот.

— Само година или две — каза Барбара тогава, — и след това с Айн отново ще сте просто приятели, а аз ще съм напълно готова да бъда твоя съпруга.

Казваше го така, сякаш някой ден сексуалните ни трудности и всички други конфликти помежду ни ще бъдат разрешени, ще останат зад гърба ни, сякаш любовта ни ще изпълни онова, което някога е обещавала — когато газехме снега в Уинипег, пламнали от вълнението да се открием взаимно. И двамата нямахме представа как може да стане това.

Няколко месеца след началото на връзката попитах Айн как приема това Франк. Тя се усмихна загадъчно и отговори:

— Понякога го приема като сексуално вдъхновение. Смята го за невероятно приключение, част от което е и той.

— На Барбара също й е приятно понякога, може би съвсем малко, сякаш връзката ни прави живота ни по-бляскав, по-вълнуващ.

Това си мислех тогава; по-късно щях да науча от Барбара, че съм грешал напълно.

Айн се засмя:

— Виждаш ли? Ще ни дадат година-две заедно, и няма да има нито жертви, нито трагедии.

Тъй като Айн и аз ставахме все по-интимни преди същинското начало на сексуалните ни отношения, прегръдките ни бяха все по-горещи, „първият път“ изобщо не беше „първи“, а сякаш беше един вид кулминация на множество сексуални срещи, започнали още от завръщането ни от Торонто.

От сексуална гледна точка я познавах изключително добре, сякаш имахме връзка от години. Бях проникнал в съзнанието й още с първия прочит на „Изворът“, така че същинският сексуален акт беше само още една стъпка по този път. Желанието да я „позная“ във всеки възможен смисъл определяше цялото ми отношение към нея. Сякаш се бяхме отдали на любовна игра от години — още от онази мартенска вечер през 1950, когато се срещнахме за пръв път. По-късно Айн ми каза, че и тя се е чувствала точно по същия начин.

Осъзнавах две различни реакции на първото ни сексуално преживяване. Тялото ми беше напълно спокойно и ведро, сякаш случващото се беше най-естественото нещо на света. Умът ми обаче от време на време изпадаше в моменти на смайване и дезориентация при мисълта, че спя с Айн. Двете гледни точки бяха като музикални теми, които се наслагваха и пораждаха въздействие, което беше много по-силно от онова, което всяка една можеше да произведе сама: невероятно вълнение, без дори и следа от напрежение или безпокойство. Струваше ми се, че забелязвам леко притеснение у Айн, но то беше изключително приятно — караше ме да се чувствам по-жив и правеше момента незабравим.

Тя правеше любов с мен със същата праволинейна съсредоточеност, с която правеше и всичко друго — съществуваше единствено настоящият момент, телата ни, усещането сега. Чувствах се наелектризиран от това, че можех да усетя дори и в най-нежното й и чувствено докосване пълната сила на личността й, сякаш волтажът на ума й и този на плътта й се бяха слели в едно.

Да виждам впитите й в мен очи беше същински афродизиак. Знаех, че най-много желае не нежност, а агресия, готовност да правя всичко, което пожелая, без да задавам въпроси и без да се колебая. Искаше аз да съм господар, да използвам нейния език и да използвам правата върху собствеността си. Само това позволяваше на женското в нея да се прояви напълно. Тъй като нямах необичайни сексуални предпочитания, нито пък интерес към болката, но за сметка на това се стараех да доставям и получавам удоволствие, сексът помежду ни беше пълно и безпрепятствено щастие.

Способността ми да доставя такава радост на жена с двадесет и пет години по-възрастна от мен, жена, на която се възхищавах толкова страстно, подхранваше сексуалното ми самочувствие. Нейната способност да предизвика такава реакция у толкова по-млад мъж, мъж, когото смяташе за въплъщение на стойностите си, подхранваше пък нейното самочувствие.

Година-две. Така мислех в началото. Безопасно, ограничено, а не постоянен начин на живот. А и първите няколко месеца от връзката ми доставяха радост, която така и не помръкна заради последвалите събития. В спалнята нямаше разлика между романиста и жената. Тя беше чувствена, страстна, без задръжки, агресивна, покорна, силна, безпомощна и невероятно алчна. Абсолютно ясно показваше, че най-пламенното й желание е да бъде напълно подчинена, а следователно и аз да пусна на воля собствената си агресивна енергия. Бяхме като изпуснати затворници.

Нямаше дума или действие, с което да изплашим или потиснем другия. Нищо не беше прекалено. Каквото единият даваше, другият посрещаше с отворени обятия. Каквото единият искаше, другият даваше незабавно. Поглъщахме секса така, както човек поглъща кислорода, след като е прекарал дълго време под вода.

— Какво ми става? — казваше Айн. — Превръщаш ме в животно.

А аз се засмивах подигравателно и отговарях:

— Така ли? Че какво си била преди?

— Ум — отговаряше тя, а аз продължавах:

— Тъй ли? Значи имаш ум? Кой те излъга?

Понякога пристигах следобед и питах как върви писането. Тя отвръщаше кисело:

— Какво ти писане? От три часа седя на бюрото и мога да мисля само за… Направо не мога да се позная. Да не би да те е пратил врагът, за да ми пречиш да довърша книгата?

Тя тъкмо работеше по най-трудната част от романа — речта на Голт по радиото, в която той обяснява причините за стачката, изразява философските идеи, които са довели света до разруха и излага новия морал, необходим за възстановяването на цивилизацията. Предизвикателството пред нея беше да представи същността на нова философска система, и то да го направи по начин, подходящ за роман, а не за трактат. Прекарахме много часове, обсъждайки и най-дребните подробности във формулировките й. За мен тези часове бяха изпълнени с възторг, но за Айн бяха често напрегнати и стресиращи. Благоговеех пред постижението й. Шестдесетте страници на речта й отнеха две години. Това бяха двете най-трудни години в кариерата й. Не само трудността на проекта забавяше работата; умът и времето й се разкъсваха между романа и нашата връзка.

— Гордея се, че съм готова да оставя настрана най-важния проект в живота си, за да мога да отделям време на теб — било на това да сме заедно, било на това да мисля за теб насаме. Гордея се, че любовта е толкова важна за мен. Почти се срамувам да призная, че никога не съм преживявала онова, което преживявам сега. Никога не съм позволявала на Франк да ме отвлича от работата ми. Чувствам, че му изневерявам дори само като ти го казвам.

Аз отговорих, че романът е толкова велик и значи толкова много за нея, че не разбирам как е в състояние толкова често да го оставя — заради когото или каквото и да е. Тя се засмя:

— Значи наистина не разбираш какво представляваш за мен.

Не исках да мисля, че я обичам по-малко, отколкото тя мен. И все пак се притеснявах, че ако е готова да захвърли всичко в името на нашата връзка, от мен ще се очаква същото. Упреквах се за тази реакция и си казвах, че не съм я разбрал правилно. Нима не беше точно тя върховната жрица на съзидателния труд? Нима не беше говорила многократно за презрението си към романи, които се въртят около любов, за разлика от онези, в които любовта е част от стремежа на героя към други цели? Попитах я:

— Нали не искаш да кажеш, че любовта като начин на живот идва преди работата? — а тя отговори:

— Не, разбира се, че не. Двете са еднакво важни. Но за мен тази връзка трябва да получи всичко, от което има нужда. Не мислиш ли и ти така?

Отговорих положително — че какво друго можех да кажа? — и почувствах известно облекчение. Само че чувството, че съм длъжен да постъпя по същия начин, си оставаше някъде в мен, макар и на втори план. Знаех, че въпросът не е в това да се избира между любовта и работата, а в това какво по-точно означава да обичам Айн. Дали се предполагаше, че трябва да подчиня на нейните нужди всяка друга стойност и интерес в живота си, включително брака? Айн даваше доста ясни сигнали точно в този смисъл. Изведнъж потънах в дълбините на смущението и хаоса. Айн трябва да го е забелязала незабавно, защото попита доста остро:

— Какво става? Къде отлетя? Направо изчезна.

Обичаше да говори часове наред за емоционалното значение на нашата връзка. Интелектуалната завеса правеше чувствата приемливи. Чувствах се странно при тези разговори. Ако и разликата във възрастта да изглеждаше маловажна в областта на интелекта или секса, при емоциите тя ставаше смущаващо важна. Философските разговори по необходимост бяха абстрактни. Сексът в нашия случай също беше абстрактен, тъй като съществуваше в своя собствена вселена, откъсната от нормалния поток на всекидневието. В света на философията и секса ние бяхме не толкова личности, колкото сили, които постигат единение в уникална среда, пораждаща се отново при всяка среща. Но стигнеше ли се до емоции, аз се сблъсквах с факта, че съм на двадесет и пет, тя е на петдесет, и двамата сме женени и сме на различни стадии в развитието си. Тъй като аз бях този, които се мъчеше да се адаптира към нивото на Айн, а не обратното, за нея това не беше никакъв проблем. А аз не знаех как да обясня сдържаността си — нито на себе си, нито на нея.

— Знам, че обикновено за жените е по-лесно да говорят за любов, връзки и емоции — каза ми тя, — но ти не си обикновен мъж. Какво ти става? Да не си потиснат?

Всъщност освобождаването и отчуждението вървяха ръка за ръка по различни пътеки в мен — постигах свобода за важни неща, но за други само затъвах още повече. Сега знам, че потискането на емоциите е вид защита, стратегия за оцеляване, но тогава още не знаех от какво се пазя, нито пък защо.

Бях убеден обаче, че съм значително по-притеснен от Айн заради болката, която причинявахме на Барбара и Франк. Когато повдигах въпроса, тя изведнъж ставаше нетърпелива, сякаш казваше: какво има толкова да говорим? Нищо не можем да направим по въпроса. Упреквах се за неспособността си да бъда също толкова безмилостен; уж се ласкаех, че съм корав, а сега излизаше, че не съм чак толкова. Мислех си, че тя се отнася към ситуацията много по-реалистично от мен.

Когато й казах, че се чувствам притеснен и нещастен, задето ми се налага да гоня Франк от собственото му жилище два пъти седмично, тя предложи да наемем малък апартамент в същата сграда, който да бъде само наш. Аз се ентусиазирах и започнах да я умолявам да го направи, тъй като аз не можех да си позволя такъв разход. Тя обаче продължаваше да отлага с думите: „Ами ако някой разбере за какво е?“ Беше направо вманиачена да пази връзката ни в тайна.

— Можеш ли да си представиш някой злонамерен клюкар да опорочи връзката ни и да я използва срещу мен? Гордея се с всичко, което съм направила в живота си, и несъмнено съм горда и с това, което представляваме един за друг, но знаеш как ще бъде изтълкувано това по обичайните стандарти. А и защо да ми се налага да се оправдавам или да обяснявам каквото и да е?

И четиримата бяхме съгласни, че никой не бива да разбира. Това означаваше, че връзката трябва да се държи в тайна не само от света, но и от най-близките ни приятели. Айн беше положила основите на живот в лъжа. По-рано беше излъгала Барбара и Франк, че „нищо няма да се промени“, а сега лъжехме и всички в нашия кръг. Само дето думата лъжа никога не се споменаваше. Не се и налагаше — нали имахме философско обяснение за всичко.

Често, когато влизах, Франк тъкмо тръгваше. Стискахме си ръцете, Айн го целуваше за довиждане и той излизаше. Не можеше да разбере защо понякога след такива сцени оставам напрегнат за час-два.

— Какво ти става днес? — питаше тя, а когато й обяснявах, казваше: — Добре де, и на мен не ми харесва, но такава е реалността.

Онова, което и двамата не подозирахме и което научих от Барбара едва след много години, беше, че Франк обикновено е отивал в един бар наблизо. Превръщаше се в алкохолик. Айн не обръщаше внимание на неизмеримото му страдание, също както не обръщаше внимание и на напрежението, което внасяше понякога в нашите срещи — напрежение, породено от родилните мъки по речта на Голт, съчетано със собствената й раздразнителност. Когато й казвах как ми влияе това, тя се извиняваше, след което се учудваше, че извинението й не ме е успокоило веднага.

Сериозността на тези проблеми стана очевидна доста по-късно. През първите няколко месеца сексуалната ни връзка беше в своя апогей и всички дребни търкания, напрежения или периоди на отдръпване от моя страна се отхвърляха като маловажни. Имаше твърде много причини да бъда щастлив. Казвах си, че всички притеснения се дължат на факта, че връзката ни е в съвсем ранен стадий. И все пак, Айн ме питаше все по-често:

— Ама какво ти става?

Това предизвикателство беше първата пукнатина в безметежното ни съществуване — пукнатина, която в крайна сметка щеше да се превърне в пропаст. През целия си живот съм бил относително независим от мненията на другите, но не можех да не обърна внимание на преценката на своя идол. Укорите й бяха болезнени и започваха да се сипят все по-често.

Обикновено обаче моментите на напрежение бързо отминаваха и Айн продължаваше да ме сравнява с героите си и да се чуди на глас как би могла да оцелее без мен. А когато Франк и Барбара ставаха свидетели на подобни излияния, те се усмихваха одобрително.

— Чувствах, че на практика Айн не може да живее без теб — каза ми Барбара много години след това. — Но ако бях ти казала, че това е капан не само за Франк и за мен, но и за теб, ти щеше да се възмутиш от дън душа.

Аз въздъхнах и отговорих:

— Така е.

— В известен смисъл и ти беше жертва също толкова, колкото бяхме Франк и аз.

— Не — казах аз. — Нямаше жертви. Не вярвам в подобни ситуации да има жертви. Имаше незнание, объркване и изкривен идеализъм, ако щеш, но имаше и отплата. За всички ни имаше полза, и докато сме в състояние да се отнасяме честно към този факт, никога няма да ни се налага да се обръщаме срещу миналото си.

Водехме този разговор много пъти.

Няколко месеца след началото на сексуалната ни връзка с Айн Барбара се събуди паникьосана една нощ, а сърцето й биеше бясно. Притесних се, че може да получи сърдечен пристъп, и се обадих на Алън Блументал. Не сърцето, а емоциите и умът й бяха засегнати. Получаваше пристъп на паника — много по-силен, отколкото по времето на „изповедите“.

— Какво ми става? — неразбиращо викна тя. Същността на паническия пристъп е чувството за ужас, което не е свързано с каквато и да е осезаема заплаха. Целият организъм на Барбара беше на нокти — само дето нямаше никаква реална опасност.

Познавах паническите разстройства, но след този случай изчетох всичко по темата, до което успях да се добера, и разпитвах непрекъснато преподавателите си по психология от университета. Нищо от наученото не ми се струваше от полза; нямах представа как мога да й помогна. Някой предположи, че Барбара вероятно трябва да се подложи на психоанализа, която след няколко години да облекчи страданията й. Предложението ми се стори абсурдно. Никой не предлагаше лекарства, а и аз още не познавах ранните успокоителни, които вече се използваха тогава. Чувствах, че е мой дълг да стигна до някакво решение, и не знаех какво да правя.

Безпокойството на Барбара започна да нахлува и в други сфери от живота й под формата на фобии. Изведнъж започна да се ужасява от самолети, после от височини, сетне от асансьори. Гледах с агония и възхищение отчаяната й борба да не се предаде. Насилваше се да прави всичко, от което я е страх. Качваше се с асансьора до върха на „Емпайър Стейт Билдинг“, сякаш единствено силата на волята и куражът щяха да я отърват от демоните й. Често се впечатлявах от настойчивостта и смелостта й. Ужасът не я напусна почти година и половина, след което, неизвестно как, започна да отшумява.

В търсене на обяснение Айн започна да спекулира, че безпокойството на Барбара е резултат от твърде голямото доверие, което има в чувствата като насоки за действие. И двамата гледахме на Барбара по този начин, въпреки че в този период тя се мъчеше да се води по „разума“, въпреки отраженията върху емоционалния й живот. Айн написа психологически трактат за „емоционализма“ на Барбара. Същевременно аз се запитах: ако живеем по законите на емоциите, а не по тези на разума, не е ли неизбежно да се чувстваме все по-безсилни пред случващото се и да се притесняваме, че катастрофата — или отмъщението — вече виси над главите ни? Предположението ми изглеждаше вярно, но вместо да намали страданието на Барбара, то допълнително го засили. Идеята беше теоретично предизвикателна, но по никакъв начин не помагаше терапевтично в момента. Освен това не обръщаше внимание на въпроса защо пристъпите идват точно сега — в момент, в който Барбара живееше по-„рационално“ от когато и да било преди. Нито Барбара, нито Айн или пък аз изобщо разглеждахме възможността те да са свързани със сексуалната ни връзка. Никой от нас не искаше да мисли за това.

Понякога пристигах в апартамента на Айн силно смутен от състоянието на Барбара. Истината беше, че трябваше да бъда у дома, до нея. Ако не се развеселях до няколко минути, Айн ме упрекваше в сантименталност, натякваше ми, че не ми пука за нейните чувства, и че не мога да разбера, че каквото и да не е наред, Барбара сама си е виновна.

— Защо трябва аз да бъда принасяна в жертва пред проблемите на Барбара?

Фактът, че Барбара ми беше съпруга, за нея нямаше никакво значение. Объркан и ужасен, аз трябваше непрекъснато да й го напомням. Мислех си за контраста между отношението й тогава, когато ставаше въпрос за собствените й интереси, и състраданието й няколко години преди това, когато Барбара беше започнала да разкрива изневерите си.

Колкото повече Айн критикуваше Барбара пред мен, толкова повече я защитавах аз. Веднъж Айн каза дрезгаво и напрегнато:

— Мислиш ли, че в живота на Барбара може да има друг мъж? Може ли това да е причината за безпокойството й?

Направо се изплаших от силата на гнева, който изпитах, и отговорих с равен глас:

— Със сигурност не.

Бях уверен в преценката си и никога не съм имал поводи да се усъмня в нея по-късно.

По време на една от срещите ни насаме Барбара се обади на Айн — нещо, което никога не би направила, докато аз съм там. Обясни през сълзи, че паниката й достига нови, непоносими висоти и умоляваше да й позволим да дойде и да поговори с нас. С ужас чух как Айн започна да й се кара на висок глас с реплики като: „Как смееш да отнемаш от времето ми с Нейтън?“ и „А не те ли интересува моето положение?“ или „На мен никой не ми е помагал, когато съм имала нужда! А ти винаги ще бъдеш нещастна, докато не се научиш да си стоиш на краката!“. Айн се върна във всекидневната, бълвайки бесни коментари срещу Барбара, а след това и срещу мен, като видя поразеното ми изражение, и през следващия един час бях принуден да слушам разгорещени тиради за „ирационализма“ си.

— Това ли е любовта ти към мен? Защо позволяваш на Барбара да те манипулира? Какво стана с ума ти, с ценностите ти? — крещеше тя.

Единственото нещо, по-лошо от това да се усещаш в плен на кошмар, е да не си позволяваш да знаеш, че си в такова положение. Опитвах се да отдам поведението на Айн на непоносимото напрежение покрай затрудненията й с речта на Голт, на голямото напрежение, под което живееше, и на страха, че случващото се помежду ни може да ни бъде отнето. И през ум не ми минаваше, че поведението й може би е болно или зло. Опитвах се да изпитвам състрадание към страданието, което вероятно изпитваше. Тя усети това отношение и се поуспокои, дори се отпусна. Някак си успях да правя любов с нея, след което тя започна да говори за Барбара с топлота и загриженост.

Следващия път, когато ги видях заедно, и двете бяха мили, привързани една към друга и спокойни, сякаш сблъсък не бе имало. Айн казваше, че иска да направи всичко, което е по силите й, за да помогне на Барбара. Водиха множество дълги разговори, в които Айн изразяваше пълна подкрепа. Но безпокойството на Барбара продължаваше да расте безпрепятствено, а пристъпите на подозрително неодобрение у Айн продължиха да се редуват с периоди на добронамереност. Докато наблюдавах това, аз се опитвах да овладея гнева и отчаянието си и си казвах, че всичко ще отмине и отново ще бъдем щастливи.

Вече бях в магистърския факултет и официално започнах да практикувам психотерапия. През предните няколко години бях психологически консултант на неколцина приятели, които бяха споделили впечатленията си с други приятели и познати, така че скоро започнаха да ме търсят за сеанси. Фактът, че не бях още професионален терапевт, не ги плашеше; чувствах се поласкан и горях от вълнение. В началото не исках заплащане — за мен беше добре дошла възможността да изпробвам идеите си и да се уча. Но през пролетта на 1955 г. заявките продължиха да валят и аз реших да направя работата си официална, като обявих такса от десет долара за двучасов сеанс. Един въпрос продължаваше обаче да ме мъчи: ако мога да бъда от помощ за други хора, защо не мога да помогна на собствената си съпруга? Друг въпрос, който също трябваше да си задам, беше: ако мога да излекувам живота на другите, защо не мога да излекувам собствения си?

Бях започнал да разбирам колко често срещан е проблемът с безпокойството и положих началото на теория по въпроса. Бях впечатлен от твърдението на Фройд, че на практика всички невротични проблеми могат да бъдат разбирани като пряко проявление на безпокойството или на защитата срещу него от страна на хората, които го изпитват. Струваше ми се обаче, че в анализа си на причините за безпокойството той прави неоправдано обобщение. В окончателната версия на теорията си Фройд беше решил, че безпокойството се отключва от забранени сексуални желания, които преминават бариерата на потискането и карат егото да се чувства застрашено и слабо. Десетилетия по-късно Карън Хорни отвръща, че това може и да е било вярно във викторианската епоха, но в наши дни източникът на безпокойство е появата на враждебни импулси. Не разбирах защо Фройд и Хорни ограничават проблема до един-единствен импулс — всяко чувство, възприемано като заплаха за контрола на егото, може да отключи безпокойство. След това се запитах: дали става въпрос само за импулси, които егото възприема като опасни? Ами ако… Започнах да си водя записки.

Запознах се с работата на Курт Голдщайн, който проучваше безпокойството у ветерани с мозъчни травми. Тези мъже се чувствали комфортно само в строго организирана среда. Ако например сестрата преместела гребена на няколко сантиметра от мястото, на което го оставял пациентът, той се паникьосвал. Умът, заключих аз, е основното ни средство за оцеляване. Тези хора са увредени на познавателно равнище. Увредена е способността им да се справят със средата, а следователно и способността им за оцеляване. Няма нищо по-логично от това да изпитват тревога.

Когато егото се почувства в опасност от това да бъде лишено от контрол, когато няма възможност да функционира както трябва — например заради появата на неприемливи чувства или импулси, — не може ли това да се окаже проблем, подобен на този на ветераните на Голдщайн? Всяка заплаха към егото на човека, реших аз, всичко, което той възприема като заплаха за ефективността и контрола на ума си, е потенциален източник на патологично безпокойство.

Когато разработих първата обща скица на теорията си за безпокойството, аз я показах на Джон Тиц, мой ментор в университета, и предложих това да бъде темата на магистърската ми дипломна работа. Той каза, че темата е твърде амбициозна за магистърски проект, но ме насърчи да я разработя и каза, че ще ме пази от възраженията. Тъй като бях доста прям в клас и често предизвиквах преподавателите си, той знаеше, че може би ще имам нужда от защитник. Бяхме се сдушили с него в момента, когато беше заявил с подигравка към бихейвиористите: „Дами и господа, ще водя този курс с предположението, че всички сте съзнателни същества“. Аз бях избухнал в смях тогава, след което се усмихнахме един на друг. В онзи разговор той ми каза:

— Мисля, че си се захванал с нещо важно.

Само че ранните версии на теорията ми бяха толкова абстрактни, в тях имаше толкова философия и толкова малко психология, че не можех да ги използвам, за да помогна на Барбара. Още не знаех как да превърна идеите си в терапевтични инструменти.

През същия този период у мен се породи идеята, която щеше да се отрази на цялото ми професионално бъдеще и да повлияе на работата ми като психолог за три десетилетия напред.

У всеки клиент, който идваше на консултация, аз търсех някакъв общ знаменател за всяко оплакване и проблем — някакъв основен принцип или принципи, който да обясни различните форми на причините да се чувстват нещастни. Цялото ми философско обучение при Айн ме караше да търся основи, същности, а не да виждам само конкретните им проявления.

Не след дълго ме порази мисълта, че основният проблем е увреденото самоуважение — опорочено виждане за самия себе си, интелектуални съмнения, чувство за безполезност или вина, за неадекватност, чувство, че „с мен нещо не е наред“ или че „не съм достатъчно добър“.

Отидох в университетската библиотека, за да се запозная с литературата за самоуважението, и с изненада разбрах, че по въпроса не е писано почти нищо — поне не и под това име, не и с оглед на идеята, която се зараждаше в ума ми. Неколцина психоаналитици се бяха обръщали към проблема, но не по начина, който търсех.

Един ден бях сам у дома, крачех насам-натам, опитвайки се да открия думи за идеи, които бяха още мъгляви и безформени. Импулсивно се обадих на Айн, извиних се, че я прекъсвам, и попитах:

— Мога ли да помисля на глас пред теб за няколко минути?

Очевидно я бях хванал в благоприятен момент, защото тя отговори весело:

— Ама разбира се.

— Мислех си за нещо, което забелязах у всички хора, с които работя — нещо общо. И ако съм прав, то това е коренът на всичко. Напипал съм нещо невероятно важно, което може да обясни много неща. Мисля, че основният проблем на хората е ниското им самоуважение.

Айн се разсмя.

— Какво има? — попитах аз.

— Чакай само да видиш какво пиша в речта на Голт за самоуважението! — каза тя. — Вярно, само няколко изречения са, но са важни… Давай, кажи ми каквото искаше.

Звучеше топло и сърдечно, като пълноценен участник в процеса.

Аз горях от вълнение.

— Не мога да се сдържа. Може ли да дойда при теб?

Когато ми отвори вратата след няколко минути, аз забелязах, че не е напрегната, а свежа и спокойна.

— Как стигна толкова бързо?

— Тичах.

Тя седна на дивана, сложи нова цигара в цигарето си и каза с дяволит поглед:

— По-добре ти започни, защото ако започна аз, ти ще ме прекъсваш и така или иначе няма да ми дадеш да довърша.

Отново започнах да крача наоколо, спирах за миг пред нея, сетне продължавах.

— Слушай сега. Представи си, че всеки психологически проблем може да бъде проследен до ниското самоуважение — тоест може да се схваща било като пряк израз на ниско самоуважение или като израз на онова, което хората правят, за да се измъкнат от проблема, да го компенсират или да докажат пред себе си и другите, че проблем няма. Разбираш ли колко много неща може да обясни това? Добре, само че трябва да знаем какво е това самоуважение. Гледах къде ли не, но никъде не мога да намеря смислено определение.

Можех да видя закачката в очите на Айн, както и опитите й да се сдържи да не заговори. Аз вдигнах ръце, сякаш за да я задържа още малко, и продължих трескаво:

— При самоуважението трудното е, че то се състои от две различни, но тясно преплетени идеи: ефикасност и стойност.

Айн нетърпеливо се наведе напред. Защо се усмихваше така широко?

— Нито една от двете сама по себе си не представлява самоуважение. Ако се чувстваш ефикасен, но безполезен, самочувствието ти не е добро, също както и ако се чувстваш ценен, но неефикасен.

Айн беше започнала да кима и направо грееше, сякаш предвкусваше следващите ми думи.

— Под „ефикасност“ имам предвид интелектуална самоувереност, а под „стойност“ — правото да отстояваш собствените си интереси и нужди. Нещо такова. И ако самоуважението наистина е нещо такова, то играе основна роля за оцеляването. То е могъща нужда, може би основната ни нужда. И когато по някаква причина тази нужда остане незадоволена, тогава резултатът е онова, което наричаме „невроза“! Защо ме гледаш с такова обожание?

— Защото те обожавам — разсмя се щастливо тя. — Може ли сега и аз да говоря?

— Давай! — жизнерадостно викнах аз. В строгата, прекалено интелектуална рамка на живота ни нямаше много място за игривост, освен в подобни разговори.

— Ще видиш, че в речта на Голт описвам самоуважението като една от трите основни ценности в моралния си кодекс. Определям го като убеждението, че човек е компетентен да живее и че животът му има стойност.

— Блестящо казано.

— Точно тази идея се луташ да намериш — ефикасност и стойност. Аз не пиша като психолог. Пиша като философ за важността на самоуважението за един рационален живот и за опасността то да се обвързва с погрешни ценности. Виж как рационалните умове могат да стигнат до едно и също. Е, не сме ли на една вълна? Не беше ли неизбежна връзката ни?

Не се оставих да ме отклони към тази тема. Не исках всичко да се върти около връзката ни. Споделих й за усилията си да намеря коментари по темата в психологическата литература.

— Можеш ли да повярваш — казах аз, — че можеш да прехвърляш книга след книга и дори да не срещнеш думата „самоуважение“ в показалеца? Не мога да разбера — какво друго могат да смятат за важно?

— Учудвам се, че имаш търпението да четеш всички тия книги.

Вече знаех, че Айн чете много малко, и това ме изненадваше. В онзи период от живота си четеше от време на време по някой трилър или детективски роман, както и „Ню Йорк Таймс“, но не посягаше към почти нищо друго.

— Фройд не пише за самоуважението като такова — казах аз, — но знаеш ли какво казва за чувството за малоценност? Казва, че се корени в откритието на детето, че не може да прави секс с родителя от противоположния пол! Оттук идва и чувството, че не може да прави всичко. Алфред Адлер твърди, че чувството за малоценност се корени в това, че детето е по-малко и слабо от всички наоколо. Освен това според него всеки идва на този свят с една или друга „органична малоценност“ и остатъкът от живота на човека може да се тълкува като борба да се компенсират вродените недостатъци. С други думи, трагедията ни е в това, че не се раждаме като напълно развити възрастни. И хората взимат това насериозно… Нямам търпение да завърша. През повечето време университетът направо ме побърква.

— Мисля, скъпи, че темата, по която работиш, е точно за теб. Започваш от нулата.

— Не, не е вярно — бързо отвърнах аз, недоволен от склонността й да отхвърля работата на мислители, които не е чела. Започнах да защитавам Фройд и Адлер и да обяснявам важността на някои от техните идеи. — Само че онова, с което съм се захванал, е нещо различно — нещо, за което те не говорят.

Айн започна да ми чете конско за щедростта ми към други автори — как изобщо мога да твърдя, че у Фройд има нещо ценно? — и настояваше, че им приписвам свои собствени прозрения. Каквито и да бяха намеренията й, аз чувах не ласкателства, а упрек. Хвалбите на Айн някак си винаги се обръщаха така, че да подчертаят собствения й авторитет. Тогава обаче не ме интересуваше накъде бие — исках да говоря за самоуважението. В крайна сметка се върнахме към моята тема, но щастието ми беше донякъде помръкнало, поне докато не успях да вдъхна отново ентусиазъм у Айн.

Може би си спомням тази среща изключително ясно само заради важността, която по-късно придоби за мен изучаването на самоуважението, или пък заради удоволствието да споделя откритието си с Айн, а може би защото Айн разказа веднъж тази случка с огромно удоволствие по време на дискусията след една лекция. Но си мисля, че имаше и друга причина, и тази причина е свързана с мислите, които ме заляха, щом тръгнах към дома, и които бяха заплашителни и ужасяващи, макар и безмълвни.

Усмихвах се щастливо, докато подскачах по улицата, докато изведнъж не чух някакъв вътрешен глас да казва: „Точно това искаш от Айн. Точно такава връзка с нея те задоволява“.

Знаех, че умът ми е бил на светлинни години от всяка мисъл за секс и романтика и че съм отхвърлил авансите на Айн. Бях ужасен от чувството, че не искам връзката ни да се обърква от подобно вмешателство. Обичах лекотата и свободата на интелектуалните ни отношения. Там нямаше укори, нямаше емоционални нужди, нямаше конфликти с лоялност към другиго.

Докато си припомнях пътуването от Торонто до Ню Йорк и преигравах разговора в апартамента на Айн в деня, в който се бяхме обяснили в любов един на друг, разглеждайки поредицата от събития, която бях отключил и която промени завинаги живота и на четирима ни, гласът в главата ми започна да кънти все по-силно и по-силно.

„Какво направи? Какво направи? Какво направи?“

9.

— Това е гениално — казах на Айн аз. Беше една събота вечер през пролетта на 1956 г. Речта на Голт беше завършена и аз я четях за пети или шести път.

Из дневната на Айн се бяха разпръснали другите членове на Колектива. Всеки четеше различна глава от „Атлас изправи рамене“ — Барбара, Алън Грийнспан, Ленард Пейкоф, Алън Блументал, Джоан Мичъл (която щеше да се омъжи за Алън), сестра ми Илейн и новият й съпруг Хари Калбърман, както и приятелката на Джоан Мери Ан Рукавина. Както винаги, Франк седеше полуизлегнат, като котка, без да чете или да говори, и зяпаше из стаята спокойно и дистанцирано.

В онзи момент целият социален живот на Айн, почти без никакви изключения, се ограничаваше до хората в стаята. Най-възрастният сред присъстващите, като изключим Франк, беше с повече от двадесет години по-млад от нея. Но ние всички имахме една обща черта — пълна отдаденост на Айн и нейната работа. Когато навлезе в последния стадий на писането на „Атлас“, тя нямаше почти никакви сили за каквито и да е други отношения. Колективът служеше като нейна крепост и същевременно населяваше тази крепост.

Двамата с Айн седяхме на масата, отделно от другите. Говорехме тихо, за да не ги смущаваме. Аз посочих страниците с речта на Голт и казах:

— Направо не мога да повярвам колко много неща си успяла да обхванеш, да обобщиш, и все пак да ги изкажеш ясно, вълнуващо и драматично.

— Голт не звучи така, сякаш спори, нали? — вече беше задавала този въпрос преди. — В речта му не трябва да се вижда нищо подобно, и все пак трябва да предам всички причини и доказателства за твърденията му.

— Е, успяла си.

— Разбира се, издателят ще ми каже, че речта е твърде дълга. Не че има значение. Дълга е точно колкото трябва.

— Естествено, че е така. Да върви по дяволите. Дълга е точно колкото трябва — аз продължих да прелиствам главата. — Знаеш ли, спрях се на пасажа, в който обясняваш защо човешкият живот е единственият стандарт за морал, и пестеливостта и яснотата на изложението, да не говорим пък за основната му идея, са направо несравними. Засегнала си един от най-предизвикателните проблеми във философията, извеждането на етичен стандарт, и си му дала отговор — и то в роман!

Айн отвърна:

— Философите твърдят, че не можеш да изведеш „трябва“ от „е“, че етичният кодекс не може да произлиза от реалните факти, но Голт прави точно това.

— Много странно звучи, когато казваш, че Голт прави едно или друго. Ти си го направила. Ти си дала на морала лишена от мистика основа. Ти си показала, че моралът на разума е възможен.

Чувствах безконфликтна любов и възхищение. В такива моменти беше невъзможно да повярвам, че във връзката ни може да има някакви разногласия. Ужасната мисъл „какво направи“ и всичко, което предполагаше подобен въпрос, беше нейде безкрайно далеч. Само че този въпрос изникваше непредсказуемо в други моменти, сетне бързо се скриваше в мрака на някакъв полузабравен мрачен сън.

Тези промени в гледната точка бяха станали обичайно явление. Когато едната перспектива доминираше, другата изглеждаше почти нереална. Имаше моменти с Айн, в които се чувствах напълно осъществен, сякаш бях точно където трябва, но имаше и други, в които изпитвах само няма изолация и се чувствах приклещен в роля, която не искам да играя. Понякога говорех щастливо и страстно за чувствата си към нея, друг път не можех и дума да обеля, и каквото и да кажех, звучеше безнадеждно сковано и неловко.

Когато се окажех в такова състояние и не можех да се измъкна бързо от него, Айн се вбесяваше.

— Май за теб бях повече човек, а не само ум, преди да започнем връзка. Сега, ако искам да си говорим интимно, ти продължаваш да се измъкваш с философски абстракции. Вместо да се чувствам по-видима от преди, аз се чувствам по-невидима.

Говореше така в моменти, в които искаше да говори за любов, а аз — за философия и психология или за каквото и да е, стига да ме измъкне от вселената на личните разговори.

Поглеждайки назад си мисля, че друга жена, по-опитна и по-малко отчуждена от себе си от Айн, веднага би схванала същността на проблема — че няма как един млад мъж, дори и да е съзрял рано, да поддържа връзка с жена, с двадесет и пет години по-възрастна от него, особено с жена с характера и личността на Айн, без рано или късно да започне да се държи непоследователно. Към това можем да добавим и факта, че и двамата бяхме женени и че връзката ни беше пазена в тайна дори и от най-близките ни приятели. И въпреки че не беше никак трудно да настояваме, че не „дължим“ на приятелите си истината, това не променяше същността на живота ни, оплетен в лъжите и измамата, за които Айн настояваше.

По това време обаче аз споделях убеждението на Айн, че романтичната връзка помежду ни би трябвало да е възможна и че ако не се получава, проблемът е някъде в мен. Това убеждение се поддържаше и от факта, че понякога се чувствах и действах като влюбен мъж. В такива моменти и двамата преживявахме екстаз. Често крачех по улиците, мъчейки се да обмисля подробно тази дилема. Рядко обаче се изправях пред факта, че най-много се наслаждавам на връзката си не в романтичните, а в по-интелектуалните или литературни моменти, когато споделяхме света на „Атлас изправи рамене“, обсъждахме идеи и отговаряхме на философски или психологически въпроси, повдигнати от членове на групата. Като интелектуален другар Айн беше много повече, отколкото съм могъл да мечтая, но за романтичната страна исках жена на моята възраст. Чувах гласа й в главата си да пита по какво една жена на моята възраст изобщо може да се сравнява с нея… Отговор нямах.

Докато седяхме лице в лице на масата Айн излъчваше щастие, което според мен беше очевидно за всички в стаята. Често се удивявах, че приятелите ни не виждат в какво се е превърнала връзката ни с Айн. Те сякаш имаха установено виждане за нас и отношенията ни и не можеха да мислят за друго или дори да забележат доказателствата, които да подкопаят възгледа им. В онзи момент сексуалността в погледа й беше направо крещяща — как беше възможно никой в стаята да не я усеща? След много години Барбара ми каза, че единственият, който е подозирал, е била Джоан. През онази вечер аз си позволих да се присъединя към настроението на Айн и да изпитам истинска любов, желание, игривост и романтичен възторг. Беше вълнуващо и малко опасно да отговоря на погледа й, предизвиквайки всички наоколо. Едновременно исках да се насладя на тайната ни и да разтръбя истината пред стаята и света.

— Та какво казваше за думите на Голт относно основите на етиката? — игриво запита тя.

Както винаги, пушеше. Дългото й цигаре, подарък от Барбара и мен, беше от чисто сребро и по него бяха гравирани имената на Голт, Франсиско, Риърдън и Дагни. Беше захвърлила обичайната си униформа от блуза и пола и беше предпочела сива копринена рокля; аз се протегнах да изтръскам малко пепел от ръкава й и стиснах ръката й за момент.

Засмях се безмълвно и се помъчих да организирам някак мислите си, опитвайки се да забравя откритата еротика в поведението й.

— Според мен най-важното нещо е подходът ти към етиката изобщо. Не смяташ ценностите за даденост. Не започваш от това да отбележиш, че човекът преследва различни ценности и да предположиш, че първият въпрос на етиката е „какви ценности трябва да преследва човекът?“. В речта на Голт отиваш много по-дълбоко, защото питаш: какво изобщо са ценностите и защо човекът има нужда от тях? Подходът ти не е статистически, социологически или исторически, а метафизичен. Изходната ти точка е: какви са фактите от реалността, фактите на съществуването и човешката природа, които пораждат нуждата от ценности и ги създават? Тъкмо тук трябва да започва истинската етика, но в цялата история на философията тя никога не е стигала до там.

Трябва да вметна, че през петдесет и шеста изобщо не би ни хрумнало да поставяме под въпрос използването на думата „човек“ (man) за обозначаване и на двата пола. За съжаление и до днес никой не е предложил напълно задоволителна алтернатива. Айн, разбира се, би се опълчила пламенно на търсенето на по-добра дума.

Говорихме за идеята й за ценността като нещо, което човекът се бори да спечели или запази. Ценността е обект на действието. В речта на Голт тя пише: „Ценността предполага отговора на въпроса: ценност за кого и за какво? Ценността предполага стандарт, цели необходимост от действие в лицето на алтернатива. Където няма алтернативи, ценностите не са възможни“.

Според мен това означаваше, че ако едно същество по своето естество няма цели, то не може да има и ценности, нито пък изобщо нужда от ценности. Не би имало „за какво“. А същество, неспособно да инициира действие, или пък такова, за което последствията винаги биха били едни и същи, същество, пред което не стоят алтернативи, не би имало цели, а следователно и ценности. Само съществуването на алтернативи може да направи целите, а следователно и ценностите, възможни и необходими.

След като залага тези връзки в речта на Голт, Айн стига до едно от най-важните философски твърдения в цялото си творчество:

„Във Вселената има само една фундаментална алтернатива: съществуване или несъществуване — и тя се отнася за един-единствен клас от обекти: живите организми. Съществуването на неорганичната материя е безусловно, но съществуването на живота не е — то зависи от специфична линия на поведение. Материята е неунищожима, тя променя формата, под която съществува, но не може да престане да съществува. Само живият организъм е изправен пред постоянен избор: въпроса за живота и смъртта. Животът е процес от действия, насочени към самосъхранение и самоусъвършенстване. Ако един организъм не успее да извърши тези действия, той умира; и макар че химическите му елементи остават, животът му изчезва. Единствено понятието «живот» прави възможно понятието «ценност». Само за живото същество нещата могат да представляват добро или зло.“

При подходящи условия и в подходяща физическа среда всички живи организми — с едно изключение — са настроени от природата така, че да предприемат автоматично действията, необходими за тяхното оцеляване. Изключението е човекът.

— Мислиш ли, че хората ще разберат тази идея? — попита Айн. Знаех, че има предвид не само идеята, а цялото изложение, включително и това, че извежда понятието за ценност от понятието за живот.

— За мен идеята изглежда проста, а и мисля, че си я представила изключително ясно.

— Само този абзац трябва да е цяла глава в един научен трактат, но в един роман няма как да се разпростирам толкова. Синтезирах го все повече, докато не стигнах до възможно най-краткото и ясно твърдение. Един добър ум ще съумее да запълни онова, което съм премълчала.

Аз кимнах в знак на съгласие.

Само живо същество може да има нужди, цели и ценности — и само живо същество може да предприеме действията, необходими за тяхното постигане. Това беше идея с изключително важни последствия и аз си мислех, че ако философите я разберат, тя ще облагодетелства радикално етиката, като разруши религиозните и племенните понятия за морал и свърже етиката с нуждите на човека като жив организъм.

С Барбара бяхме прекарали много часове, преразказвайки аргументите на Айн със свои думи, сякаш се опитвахме да ги обясним на някого другиго. Изпитвах приятна топлота, докато я гледах от другия край на стаята: тя четеше съсредоточено глава от романа, а на лицето й грееше изражение, което изключително много обичах — напълно съсредоточена осъзнатост, която се радва на самата себе си. Мислех си какъв късметлия съм да имам две такива жени в живота си.

Сетне мислите ми се върнаха към стъпките на Айн към кулминацията — удоволствие, от което не можех да се откъсна. Мислех си: човекът, както и растенията и животните, трябва да действа, за да живее, трябва да спечели ценностите, които животът му изисква. Само че той не функционира само чрез автоматични химически или сензорни реакции; начинът, по който оцеляват растенията и животните, за хората е невъзможен. Няма физическа среда на земята, в която човекът да може да оцелее единствено благодарение на неволните си реакции. И тъй като се ражда без вродено познание за истина и лъжа, той няма познание и за това какво е добро и зло. За човека оцеляването е проблем, който трябва да бъде решен. Нивото на възприятията в съзнанието му — сетивната осъзнатост, която и животните имат — е безсилно да даде отговор на този въпрос. За да оцелее, човекът трябва да мисли, тоест да използва способността си да създава абстракции, да концептуализира. Именно концептуалното ниво в съзнанието е чисто човешкото. Животът на човека зависи единствено от способността му да мисли.

Мисленето обаче, пише Айн в речта на Голт, е акт на избор. За разлика от функционирането на стомаха, белите дробове или сърцето, което е автоматично, функционирането на ума не е. Човекът е същество с волево съзнание.

— Последствията от тази идея за психологията са неизмерими — казах на Айн аз. — За разбирането на поведението на един организъм няма нищо по-важно от това да се разберат отличителните му средства за оцеляване.

Оттенъкът на еротична закачка изчезна, когато се потопихме във въпросите, които обсъждахме. Мястото на Айн е сред гиганти, казвах си. Най-добрите умове в страната трябваше да седят в тази стая — философи, учени, писатели, а не тази група младежи. Вярно, те всички са напълно отдадени на нея и нейната работа, но все още им предстои да постигнат нещо важно в живота си.

Отблъснах вълната от тъга, която ставаше все по-мощна, и се хвърлих обратно към хода на мисълта на Айн в речта на Голт. Едно същество с волево съзнание, същество без вродени представи, трябва да открие чрез разсъждение целите, действията и ценностите, от които зависят живота и благоденствието му. Трябва да открие какво отговаря на истинските му интереси и какво ги ощетява. Ако действа противно на фактите от реалността, то ще се провали, ще страда и ще загине. Ако иска успешно да се съхрани, то трябва да открие принципите на действие, необходими за справяне с природата и с другите човешки същества. Тези принципи обаче предполагат нуждата от ценностен кодекс. Голт казва: „Ценностен кодекс, приет чрез свободен избор, е морален кодекс“.

Следователно причината за човешката нужда от морал определя целта на морала, както и стандарта, по който избираме моралните си ценности. Човекът има нужда от морален кодекс, за да живее. Това е целта на морала — за всеки отделен индивид. Отделните видове оцеляват по различен начин. Действията, подходящи за една риба или за едно животно, няма да са подходящи за оцеляването на човека. Човекът трябва да избира ценностите си с оглед на това какво е необходимо за живота на човешкото същество — което означава, че за него човешкият живот (оцеляването на човека като човек, т.е. като рационално същество) трябва да бъде стандарт за ценност. Голт обобщава: „Всичко, което допринася за живота на едно рационално същество, е добро; всичко, което го разрушава, е зло“.

По-нататък той казва: „За да живее, човекът трябва да смята три неща за върховни и ръководни ценности в живота си: разум — цел — самоуважение. Разумът е единственият му инструмент за познание, целта е изборът му на щастие, което този инструмент трябва да постигне, самоуважението е нерушимата му увереност, че умът му е компетентен да мисли, а личността му е достойна за щастие, което ще рече, че е достойна да живее“.

Точно за това исках да се боря. Спомних си един разговор с Флорънс, когато бях на шестнадесет — за кръстоносен поход, който да означава нещо, за битка, която да си струва. Казах си, че съм се борил именно за тази представа за доброто през годините, но че сега искам да стана защитник на човешкото самоуважение и да казвам на хората: „Твоят живот има значение. Твоят живот е важен“.

Не осъзнавах, че в урока, който исках да преподам на другите, имаше жизненоважни неща, които самият аз трябваше да науча. Не отдавах в достатъчна степен заслуженото на собствения си живот; бях отстъпил твърде голяма част от него на Айн. Не бях достатъчно лоялен и към собственото си усещане на реалността; бях позволил то да се замъгли от възхищението ми към Айн и от желанието да спечеля благосклонността й. Но онази нощ не мислех за себе си; мислех за речта на Голт и за възхищението си към нейния автор.

Групата продължи да чете, а ние с Айн — да говорим. Тя прошепна:

— Не знам защо Ленард сякаш не може да приеме аргумента за живота като стандарт; продължава да му се изплъзва и той непрекъснато иска да му го обяснявам отново.

Аз се загледах в него и се зачудих как е възможно да изглежда нервен дори когато седи напълно неподвижно и чете ръкопис. В него имаше нещо крехко, съчетано с болезнена чувствителност и безкраен ентусиазъм към философията. Често ме караше да се държа покровителствено. Другите в групата реагираха по същия начин. Той проявяваше изключителен ентусиазъм към работата на Айн, както и към самата нея. Всички смятахме, че ще се радва да умре за нея — със сигурност излъчваше нещо такова. Към мен изпитваше трескаво обожание, като към герой.

— Ти си това, което той иска да стане — каза веднъж с одобрение Айн.

От цялата група той беше единственият, който планираше да превърне философията в своя професия. Смяташе, че може да изиграе изключително важна роля в популяризацията на работата на Айн — мнение, което и двамата с нея споделяхме. Някои от проблемите му в университета бяха изключително притеснителни за него и напълно непонятни за всички нас. Ако например изучаваше философията на Джон Дюи, той лесно приемаше неговата гледна точка, без дори да забележи, попиваше предпоставките на Дюи, за които знаеше все пак, че са погрешни, след което изпадаше в паника. И това можеше да стане с всеки философ, от Платон до Витгенщайн. Ленард усещаше, че е паднал в капан, но не знаеше как да се измъкне, и идваше при Айн или при мен в състояние на интелектуален хаос, отчаяно търсейки отговори относно Дюи, Ръсел или Айер.

На няколко пъти Айн ми казваше:

— Без идеята за социална метафизика и представа нямаше да имам как да тълкувам поведението на Ленард. Така или иначе почти не разбирам психологията. Мразя професията ти. Как изобщо можеш да я търпиш? Без теб как изобщо бих разбирала, когото и да е?

Не можех да се отърва от чувството, че Айн се гордееше с невежеството си, и отделих настрана тази мисъл като нещо, което не разбирах и което щях да обмисля отново някой ден.

Погледът ми се премести от Ленард към Алън Грийнспан, или Ей Джи, както го наричахме, за да го отличаваме от Ей Би, Алън Блументал.

Освен Барбара и мен Ей Джи и Ленард бяха фаворитите на Айн и тя непрекъснато променяше мнението си за това кого харесва повече. Веднъж Ленард държеше палмата на първенството, друг път, месец по-късно, отстъпваше мястото си на Ей Джи. У Ленард й харесваха лоялността, страстта му към философията и онова, което смяташе за негов идеализъм. У Ей Джи се наслаждаваше на по-голямото му чувство за практическа реалност, на страстта му към света на бизнеса и промишлеността и на това, че харесваше начина, по който Айн е описала този свят в романа си, както и на по-голямата му зрелост.

Когато Ленард се класираше пръв, тя казваше:

— Без да броим теб и Барбара, разбира се, Ленард е най-идеалистичният член на Колектива и най-философски настроеният. Проблемът на Ей Джи е, че смята Хенри Лус за важен.

Когато променеше предпочитанията си, казваше:

— У Ей Джи харесвам най-вече това, че е здраво стъпил на земята. Обичам любовта му към земния живот. Той е изключително страстен по своя си спокоен начин. Ленард е твърде истеричен, твърде пръснат и неорганизиран.

Веднъж я подкачих за склонността й да сменя любимците си.

— Не можеш ли просто да приемеш, че харесваш и двамата и че и двамата имат черти, които понякога те дразнят?

Тя поклати глава.

— Познаваш ме. Трябва да имам фаворити. Винаги мисля йерархично. В Колектива на първо място си ти — ти си сам на своето ниво. Сетне е Барбара. Сетне, едно ниво надолу, са Алън и Ей Джи. След това са останалите. Изключвам Франк, разбира се, защото той е в своя си, отделна категория. Така разсъждавам аз. И — обърни внимание — всички го знаят и го приемат.

Докато гледах Ей Джи се чудех доколко знае какво е мнението на Айн. Той рядко изразяваше чувствата си по лични въпроси и изказът му обикновено беше дистанциран и пасивен. Ако решеше да похвали Айн за някой пасаж в текста, можеше да се чуе следното:

— Като чете това… човек може да се почувства… въодушевен.

Или пък:

— Тук читателят наистина преживява вдъхновение.

Понякога обаче се предаваше и възкликваше:

— Айн, това е невероятно. Никой никога не е изразявал художествено значимостта на индустриалните постижения по този начин. Написала си химн за човешкия интелект. Това е фантастично.

Тъй като обикновено не правеше подобни излияния, в редките случаи, когато ги чувахме, той домиляваше изключително много на Айн — както и на мен.

Първата любов в живота на Ей Джи беше музиката. Когато бил на деветнадесет, свирел на саксофон в суинг — оркестър — картина, която изобщо не можех да съвместя с мрачната фигура, която познавах. Понякога, когато обядвахме заедно, аз го подкачах за „нефилософското“ му минало. Задавах му и много въпроси за икономическата теория и за това как всъщност функционира икономиката и с радост се учех от него.

Множество разговори се въртяха около ролята, която Федералният резерв играеше за икономиката чрез манипулирането на паричното предлагане. Говорехме за разрушителния принос на резерва към Голямата депресия. Той говореше с жар за напълно свободна банкова система. През 1987 г., когато стана председател на Федералния резерв — където свърши отлична работа, — беше странно да си припомням тези разговори. Трябва обаче да добавя, че през 1998 г. той публично заяви, че политическите му убеждения не са се променили и че в един идеален свят не би имало Федерален резерв.

Когато се запознахме, Ей Джи работеше за ръководството на Националната промишлена конференция, след което прие покана от търговеца на облигации Уилям Таунсенд да основат заедно консултантска фирма — „Таунсенд, Грийнспан & Компания“. Прекарахме много часове в обсъждане на аргументите „за“ и „против“ предложението на Таунсенд, защото Ей Джи се страхуваше да не изгуби сигурността на работното си място при промяната.

— Не знам дали съм достатъчно талантлив, за да подхвана подобно нещо — каза ми той. Аз отговорих:

— Още нямаш тридесет. Как можеш да се притесняваш за сигурността си още от сега? Хвърляй се. Ще се справиш. А и ако не стане, какво от това? Ще правиш нещо друго. Така или иначе, това са глупости, защото няма да се провалиш — не и с твоя ум. Просто не можеш да оцениш колко си добър всъщност.

Ей Джи наистина се хвърли — и постигна зрелищен успех. Започна да трупа репутация на отличен икономически анализатор, който можеше да намери смисъл в цифри, които за всички останали си оставаха непонятни.

През 1958 Таунсенд почина. Компанията, 99% собственост на Ей Джи, се изкачваше все по-нагоре и в крайна сметка той стана заможен човек.

— Ти повярва в мен — каза той, клатейки невярващо глава. — Как можеше да бъдеш сигурен? Аз никога не бих бил сигурен в подобно нещо.

Аз казах:

— Какво значение има? Нали успя.

Никой не намираше за странно това, че Ей Джи, Джоан и Ей Би са приятели. Фактът, че Джоан и Ей Джи бяха женени вече девет месеца, изглеждаше без значение. Казвахме си, че връзките, които имат значение в тази стая, са философски. Във външния свят всички се смятахме за самотници, дори за аутсайдери. Тук бяхме семейство — по силата на философското разбиране, което споделяхме.

Въпреки че се възхищаваше на изпълненията на Ей Би, Ей Джи трудно разбираше желанието му за музикална кариера. „Няма никакви шансове“, беше коментарът му. Нещо повече: не беше ясно дали Ей Би има самоувереността и упоритостта, необходими за музикална кариера. Не са много хората, които ги притежават в достатъчна степен. Аз съчувствах изключително много на усилията му. Без значителна издръжливост нямаше да успее да се задържи толкова дълго. Той започна да обсъжда с мен възможността да практикува психиатрия и аз му предложих да му помогна с всичко, което е по силите ми.

Докато оглеждах стаята осъзнах, че значимостта на тайната за връзката ми с Айн правеше близкото приятелство с когото и да е от тях невъзможно. Усещах напрежението помежду ни, но се опитвах да го потисна. Какво значение имаше? Така или иначе най-добре се чувствах при интелектуални приятелства. Не признавах чувствата си на изолираност и самота. Нямах нито една връзка, в която да съм напълно свободен да споделя мислите и чувствата си в дух на истинска интимност и доверие. Това беше болезнено — или поне щеше да бъде, ако си позволях да мисля за него.

На дивана четяха трима членове на групата. Два дни преди това с Айн лежахме прегърнати там. Погледнах я и ми стана приятно при мисълта, че точно в този миг и на това място аз познавам всеки детайл на тялото й под роклята.

В един ъгъл Джоан и Франк си шепнеха и се смееха. Айн каза:

— Джоан оправда съществуването си, като въведе Франк в света на рисуването. Убедена съм в това. Направо е станал нов човек. Невероятно е да видиш какво става с него.

Айн беше изключително щастлива от този нов момент и беше благодарна на Джоан. Всъщност всички й бяхме благодарни.

Всичко започна една вечер, когато Колективът обсъждаше живописта, и Барбара каза, че е толкова лишена от предпоставки и ориентация на художник, че няма как да се научи да рисува. Други членове на групата също направиха подобни забележки за себе си. Джоан обаче настояваше, че всеки интелигентен човек с подходящото обучение може да се научи да рисува достатъчно добре, и предложи да направи курс, за да докаже правотата си. Франк беше сред онези, които се съгласиха да опитат.

И пред него сякаш се разкри нов свят. През целия му живот основната му ориентация бе била зрителна и сега най-сетне можеше да се изрази. Още от първата си скица той се изстреля далеч пред всички останали. Започна да рисува непрекъснато, после мина на пастели. Чувството му за драматизъм и композиция се прояви от самото начало. Бяхме удивени от чувствеността и театралността на работата му, от безкрайното му въображение. Скоро се записа в Лигата на студентите по изкуства на Петдесет и седма улица. На петдесет и осем години той беше огнен мъж, по-жизнен от всякога, напълно отдаден на работата, която щеше да го държи в плен, докато след няколко години залязващите му физически възможности щяха да я направят невъзможна.

Сред преподавателите му в Лигата беше Робърт Бракман, член на Националната академия по дизайн и високо уважаван художник. От самото начало той реши, че Франк има необичаен талант и му оказа ентусиазирана подкрепа. Въпреки многото неща, които Франк трябва да научи, казваше той, той влага в рисуването индивидуалност и изразителност, които мнозина художници се опитват да постигнат цял живот.

За съжаление, Франк имаше две слабости, които така и не преодоля: перспективата и анатомията. Нямаше търпението и дисциплината да ги изучи толкова последователно и подробно, колкото трябваше. А може би се бунтуваше срещу нахлуването на Айн в най-ценното му пространство. Когато тя се опита да говори с него по този въпрос, той понякога й се сопваше с раздразнителността на тийнейджър към властна майка. Тя можеше да говори и мило, така че да не го настройва срещу себе си, и той понякога признаваше, че е съгласен с нея, но разговорите така и не доведоха до фундаментална промяна в отношението му.

През пролетта на 1956 г., когато новата работа на Франк беше още в началото, никой от нас не предполагаше, че той ще носи ограниченията си като художник до самия край; виждахме само наелектризиращия му талант.

Личното ми впечатление беше, че е станал почти безразличен към връзката ми с Айн, като изключим може би чувството на облекчение, че съм вдигнал тежък товар от плещите му. Айн като че ли имаше по-малко емоционални изисквания към него. Още не знаех, че пие.

Човекът в групата, когото най-малко познавах, беше Мери Ан Рукавина. Тя беше студентка по история на изкуството, също като Джоан. Спокойна, донякъде педантична и леко дяволита, тя имаше палава усмивка, която придаваше нотка на чар на официалните й, та дори и сковани, но почти царствени маниери. След няколко години се омъжи за един от почитателите на Айн, адвокат на име Чарлз Сърз. Тя беше член на вътрешния ни кръг и отношенията ни винаги биваха приятелски, макар и никога близки.

Изпитвах особена привързаност към Илейн и Хари. Хари Калбърман беше напуснал нацистка Германия с родителите си на тринадесет години. Също като Айн и той изпитваше европейски ентусиазъм към Америка. Занимаваше се с бизнес, а Илейн беше медицинска сестра в хирургия. Бях привързан към Хари донякъде и заради това, че ми се струваше по-мъжествен от другите мъже в нашия кръг; у него имаше някаква улична грубоватост, която много харесвах. С Илейн изглеждаха създадени един за друг. Когато се роди дъщеря им, те я кръстиха Кира, на името на героинята от „Ние, живите“. Хари стана вицепрезидент на „Мерил Линч“.

Докато растяхме, с Илейн не бяхме особено близки. Сега тя показваше топлота, която не бях виждал преди. Идвахме от семейство, в което привързаността почти никога не се изразяваше, и ако и да бяхме в състояние да я показваме в собствените си интимни сфери, помежду си оставахме малко сковани. Топлотата ни почти винаги се изразяваше с хумор.

С изключение на Айн и Франк, които бяха над петдесетте, по това време никой от нас нямаше и тридесет. На двадесет и пет, аз бях вторият най-млад в групата. Спомням си как казах на Айн:

— Още не контролирам напълно живота си. Имам още доста трески за дялане. Мисля, че на тридесет ще се чувствам напълно уверен.

Нямах търпение да завърша магистърската си програма и да започна да си изкарвам хляба. Исках да продължа да практикувам психотерапия, да науча повече за човешкия ум и за процеса на промяна и растеж, както и да пиша книги — това беше бъдещето ми. Само че идеята за още една кариера вече се беше зародила.

Искрата запали огромното количество писма, които Айн още получаваше от читатели на „Изворът“. Мъже и жени пишеха въодушевено за това как книгата е променила живота им, дала им е кураж, показала им е нови перспективи и нови възможности. Айн ми четеше писма, писани от войници по време на Втората световна война, в които казваха как романът им е дал мечта, за която да се борят. Вдъхнала им решителност да оцелеят, да се приберат у дома и да работят за осъществяването на тази мечта в собствения си живот. Писмата пристигаха с хиляди. Мнозина от авторите им задаваха философски въпроси за етика, политика, изкуство и епистемология.

— Ако „Изворът“ стимулира подобни интереси — бях казал аз на Айн няколко седмици преди това — можеш ли да си представиш какъв ще бъде откликът на новия роман, който е толкова философски? Направо ще те засипят. Трябва да направим някакъв вид школа.

— Школа ли? — беше казала тя. — Каква школа?

Сега, докато седяхме на масата, аз отново засегнах темата.

— Една школа е нещо твърде голямо, твърде амбициозно. Мисля си за нещо по-просто. Какво ще стане, ако създам лекционен курс — например двайсетина лекции — които обобщават същността на твоята философия — епистемология, метафизика, етика, политическа икономия, литературна естетика, а може би и част от моята работа по психология — и го предложа на хората?

— Да го предложиш ли? Как? На кого?

— Ами… не съм го обмислил още, но бих могъл да го предложа на онези, които живеят близо до Ню Йорк и са ти писали писма — да видим какво ще стане.

Айн изглеждаше леко несигурна.

— Не знам…

Аз реших да помисля още по въпроса, преди да го повдигна отново.

Един по един членовете на групата свършваха с четенето и започваха да говорят помежду си. С Айн се върнахме в дневната, където тя седна и се заслуша, светнала от удоволствие, как всички говорят с приповдигнато одобрение. Романът сякаш бе пробудил у всеки един от тях всичко жизнено и здраво и аз си мислех за способността на изкуството да предизвиква подобен отклик.

Някой каза на Айн:

— В творчеството ти има толкова страст, толкова дълбоки, силни чувства. Как могат хората да казват, че се противопоставяме на емоциите?

— Казват го, защото защитаваме разума — отговори друг.

— Предполагат, че има дихотомия — добави трети.

— Точно така — каза Айн. — Предполагат, че ако човек защитава разума и не търпи ирационалното, това означава, че е срещу чувствата и емоциите — защото според тях чувствата и емоциите се равняват на безмозъчност.

Всички се бяхме сблъсквали с обвинения, че сме „против чувствата“. Всички се чувствахме неразбрани — и гледахме с презрение на хората, които не можеха да разберат връзката между разум и емоции по същия начин, по който я разбирахме ние. Разумът и емоциите не са две противоречиви или противопоставени една на друга способности, настоявахме ние, но функциите им не са взаимозаменяеми. Емоциите не са инструменти на познанието. Чувствата по повод на даден факт или въпрос нямат значение за това дали той е верен или не. Човек не възприема реалността чрез чувствата си.

— Ако някой ви каже, че смята разума и емоциите за противоположности — заяви Айн, — той ви казва, че неговите собствени емоции са ирационални и че иска да му се размине за нещо безчестно, което е извършил.

Бяхме свикнали Айн не само да оспорва идеята, която смяташе за погрешна, но и да дава психологическо тълкувание на мотивацията на своя опонент. Повечето й по-късни творби отразяваха склонността й към подобно психологизиране, ако и нееднократно да бе подчертавала, че не знае нищо за психологията. Много по-късно осъзнах, че рядко съм бивал съгласен с психологическите й интерпретации.

Докато говорехме за разума и емоциите и приемахме, че човек трябва винаги да се ръководи от съзнателния си ум, че не бива сляпо да следва емоциите си (кой ли можеше да оспори, че емоциите са нежелан и опасен водач?), никой не отбеляза, че подобен живот може да не е винаги толкова прост. Никой не посочи, че нашите чувства и емоции понякога отразяват по-точна оценка на реалността от съзнателните убеждения. С други думи, никой не каза, че подсъзнателният ум може да бъде прав, а съзнателният — да греши.

И все пак иронията беше, че Айн познаваше този феномен и го беше поставила в сърцевината на еволюцията на Ханк Риърдън. Той безмилостно потиска чувствата си, винаги в своя вреда, и прощава на другите неща, за които не заслужават прошка. Трагично се упреква за страстта си към Дагни и за безразличието си към собствената си съпруга. Освобождението му настъпва едва когато осъзнава, че чувствата, които се е опитвал да отхвърли, са правилни. Нямаше как да не забележим обаче, че грешката на Риърдън има героични нотки. Той постъпва правилно, по свой съзнателен, измъчен начин, в рамките на ограниченото си познание. Той не е като злодеите, които сляпо следват емоциите си. Прави погрешни преценки, но не престъпва морала. Франсиско дʼАнкония, в опит да му помогне, го предупреждава да не жертва с такава готовност емоциите си и го съветва да ги „изследва“. Но Айн не отиваше по-далеч, а и аз не помня някога да е давала дори и толкова скромен съвет относно емоциите на когото и да е от нас.

Онова, което не виждаме в романа, е образ, който знае как да слуша чувствата си, да реагира на тях и вероятно да получи ново прозрение, което да повлияе и на съзнателното му мислене — без да следва емоциите си сляпо. Като изключим потискането и отхвърлянето, насърчени от високо интелектуални „анализи“, ние нямахме реална стратегия за справяне с противопоставянето „разум срещу емоции“. Дори не осъзнавахме нуждата от такава стратегия.

Хората наричат сблъсък между разума и емоциите сблъсъка между две оценки, две мисли или съждения, едното от които е съзнателно, а другото може и да не е. Не е задължително съзнателната преценка да е по-висша от подсъзнателната; това трябва да се доказва всеки път. Ние не следваме гласа на емоциите, без да влагаме мисъл — тъкмо напротив, опитваме се да разберем какво се опитва да ни каже този глас. Не се опитваме просто да го потиснем или отхвърлим, а да разрешим конфликта, без да предполагаме в аванс, че знаем къде е грешката. Понякога съзнанието ни е право и чувствата ни наистина отразяват объркване, но понякога е вярно обратното.

Онова, което не разбирах тогава — всъщност никой от нас не го разбираше — беше, че трябва да сме отворени за търсене. В същото време трябваше да се отнасяме към всичките си преживявания с разбиране. Трябваше да се стремим към баланс, хармония и цялост, а не просто да отсичаме онези части от нас, които не пасваха на официалното понятие за добро, правилно или рационално.

Изминаха петнадесет години, преди напълно да осъзная това. През 1971 г. представих собствената си гледна точка в „The Disowned Self“. Ако групата ни беше разбрала и практикувала истинско, здравословно себеутвърждаване, ако бяхме готови да признаем и приемем обратно всички отречени части от личността си, целият ни свят щеше да експлодира.

— Няма как някой да не разбере тази книга — тържествено заяви Ей Джи. — Айн, твоята възхвала на интелигентността, способностите и достиженията е толкова ясна, толкова могъща, толкова необорима… доказателствата за това от какво зависи човешкият живот са толкова блестящо точни… толкова прецизни… че човек ще трябва да направи странни неща в ума си, за да успее да ги подмине.

— Никой няма да намрази книгата повече от католическата църква — заяви Айн. — Даже и комунистите.

— Така е — съгласих се аз. — В прославата си към живота на земята, в почитта си към човека романът е антирелигиозен в най-дълбокия смисъл на думата. Той защитава личността и отрича вината. Залага на щастието.

— Той одухотворява светското — каза Айн. — Тъкмо това няма да ми простят религиозните мистици.

Някой от групата попита Айн за развитието на представата й за идеалния човек, която вдъхновяваше цялото й творчество. Това беше любимата й тема и гласът и зазвуча по-ясно и развълнувано.

— Философията — каза тя — е само средство. Човекът е целта. А за мен в художествената литература защитата на идеалния човек е тази цел. Всички други елементи в творбите ми, цялата философия, всички събития, съществуват само за да създам Голт, Риърдън, Франсиско — или Роурк преди тях.

След това Айн заговори за първата литературна любов в живота си, герой, на който се беше натъкнала отдавна в приключенско детско списание. Казваше се Сайръс и в историята за него, озаглавена „Тайнствената долина“, ставало въпрос за зъл раджа, който отвлякъл група британски офицери при заговор за отхвърляне на английското иго. Сайръс обаче предизвиквал тъмничарите си, смеел се на заплахите за мъчения, организирал бягството, спасил героинята — красиво русо английско момиче — и извел всички в безопасност.

За Айн той беше спиращо дъха въплъщение на основните добродетели: независимост, дързост и смелост — съвършен човек на действието.

— Физически Сайръс е моделът за всичките ми герои: висок, слаб, с дълги крака и коса, която пада над едното око… Бях само на девет, но се влюбих. Наистина. Тогава бях влюбена — и още съм. Онова, което изпитвах към Сайръс тогава е същността на чувствата ми към всичките ми герои, към всичките ми ценности.

През 1914 г., година, след като Айн открила Сайръс, семейството й отишло на почивка в Швейцария. Айн описваше това лято като най-щастливото в живота си — катерела се по планинските пътеки заедно с едно момче, с което се запознала и което много харесала. Но докато семейството пътувало за Париж, избухнала войната. Те побързали да стигнат до Лондон, за да намерят кораб, който да ги върне обратно в Русия.

— Нямаше как да знам колко много неща щяха да свършат през това лято — не само за мен, но и за целия свят. Още не разбирах какво означава всичко и бях щастлива. Бях в Лондон, когато реших да стана писателка. Разбира се, вече си измислях истории и обожавах да ги разказвам на сестрите си. Но още не знаех, че писането на истории може да бъде професия. Разхождах се с гувернантката си по улиците на Лондон, когато видях плакати за някакъв мюзикъл, на които имаше привлекателни руси жени с къси прически. Когато се върнах в хотелската си стая, започнах да си измислям истории за тези жени. Тогава изведнъж осъзнах, че тъкмо това правят писателите — писането беше професионално занятие. Много сериозно и решително си казах: „Аз ще стана писателка“. Мразех сантименталността на руските детски романи и трагичния им усет за живота. Исках нещо като „Тайнствената долина“. Целенасочени хора, които се борят за важни цели — и успяват.

Наблюдавах как Барбара гледа Айн — с израз на пълна, цялостна любов. Барбара щеше да навърши двадесет и седем след месец. Онази вечер не показваше видими признаци на притеснение или страдание. Сякаш получаваше някакъв вид духовно кръвопреливане от думите на Айн.

И все пак конфликтите и търканията помежду им бяха напълно реални. Айн продължаваше да осъжда непоколебимо „емоционализма“ и „обърканите ценности“ на Барбара. Присъдите й обаче се смесваха с привързаност, подкрепа, дори майчинска грижа. Болката на Барбара от връзката ми с Айн също беше реална, независимо че тя я приемаше чисто идеалистично.

Собствените ми конфликти бяха не по-малко реални. Еротичната ми любов към Айн беше реална, както и желанието ми за лишено от еротика приятелство. Любовта ми към Барбара беше реална, както и отчуждението ми. Желанието ми да имам ексклузивна връзка с всяка една от двете беше реално, както и убеждението, че всяка една от двете връзки правеше неприятните страни на другата по-поносими. Чувството ми за дълбока свързаност и сродство с всяка една от двете беше реално, както и друго едно чувство — че и двете не са точно жената, която искам. Не можех да намеря гледна точка, която да разрешава конфликтите и съмненията, с които живеех. Можех само да се мятам от едно състояние на съзнанието към друго, да чакам лошите времена да отминат и да съм благодарен за моменти като тази вечер, в които всичките ми ценности изглеждаха в сравнително благоприятно равновесие.

Колкото и да бях объркан, аз със сигурност се възхищавах на Айн повече, отколкото на когото и да било другиго в живота си. Но в непредсказуеми моменти един въпрос впиваше зъби в мен: защо тогава разликата във възрастта понякога става толкова важна, че помита всички ценности на връзката ни? Не би ли трябвало ум като моя да е над такива неща? Сетне идваха и по-трудни въпроси: дали съм напълно сигурен, че възрастта е основният проблем? Не можеше ли да има и нещо друго, някакви неразпознати още различия? И как е възможно да има моменти, в които да се чувствам толкова ведро и щастливо влюбен?

Няколко месеца преди това се бях опитал да споделя с Айн затрудненията си по тези въпроси. Видях как незабавно в нея пламва леден гняв. Видях я не просто как се отдалечава от мен; видях я как става враг.

— Да не искаш да кажеш, че всичко това е било грешка?

Тя се впусна в атака срещу моите ценности, сякаш изобщо не се познавахме. Не можех да понеса мисълта да я загубя и я уверих, че не се съмнявам в любовта си към нея. Страхувах се да не предам собствените си стандарти и очаквания. Страхувах се и да не изгубя уважението й. Казах си, че това е конфликт, с който ще трябва да се справя сам — и че трябва да съм единственият, който няма да я предаде, единственият, който няма да й причини страдание.

Връзката ни понасяше и други удари. В повечето случаи си казвах, че те нямат особено значение. Всеки път, когато Айн се беше карала с Франк, когато се ядосваше на някоя моя необмислена забележка, когато ми бе говорила влюбено, а аз се бях държал на разстояние или бях отговарял лековато, или пък се бях отклонявал към някакъв философски въпрос, всеки път, когато ми беше звъняла, докато съм бил навън с Барбара, в гласа й се четеше безпогрешното послание, че съм я предал. Напомнях си, че съм женен и че няма как тя да не се чувства до известна степен несигурна. Бях объркан, упреквах се и проявявах изключително внимание към нея, докато не се успокоеше. Но първо следваше подробен, понякога продължаващ няколко часа анализ на случилото се — докато не се увереше, че съм разбрал защо е ядосана и че не я мисля за нечестна или ирационална. За Айн беше нетърпимо значим за нея човек да я смята за ирационална.

Понякога сблъсъците ни ставаха по-интензивни. Веднъж й се обадих от един ресторант само за да я поздравя. Тя беше притеснена за нещо и искаше да си поговорим. Началническият й тон ми се стори направо оскърбителен и й казах, че трябва да се връщам в час. Когато затворих, бях толкова ядосан, че заведох Барбара на кино. След това Барбара се изпуснала пред Айн къде сме ходили и това доведе до целонощен разговор с Айн, в който тя изследва всички възможни аспекти на моята лъжа. Ако съм можел да я мамя за това, дали пък не съм бил в състояние да я мамя и за друго?

Обърканите ми чувства ме правеха особено раним за подобни нападки и вероятно съм излъчвал чувство за вина, което само задълбочи подозренията й. Напомни ми за всяка проява на непоследователно или неадекватно поведение от моя страна, за която можа да се сети, като така ме затрудни още повече да мисля за непосредствения повод. Чудеше се дали не съм уж блестящ, но все пак дяволски манипулативен човек, който изобщо не е това, за което се представя. Спекулациите й ставаха все по-непоносими и все по-отдалечени от реалността. Чувствах се травматизиран. А и гневът, който ме парализираше, не ми помагаше да се защитя. Казвах си: нямаш право да се ядосваш. Тя не греши напълно, дори и да преувеличава значително. Чувства, че нещо не е наред и доста често е права. Мъчех се да остана спокоен, да демонстрирам съчувствие към притеснението й и да не се защитавам срещу всичко, което можеше да реши да каже. В крайна сметка тя реши, че е реагирала твърде остро, и на зазоряване вече говореше в моя защита срещу собствените си обвинения. Вече не знаех какво е истина, почтеност или здрав разум. Чувствах се едновременно смазан и облекчен.

У дома, когато научаваше за подобни нападки, Барбара обикновено реагираше с възмущение по адрес на Айн:

— Ама какво всъщност очаква тя от теб?

Нямаше как да се отрече, че всички в групата непрекъснато бяха на подсъдимата скамейка пред Айн. Тя не даваше безусловно одобрение на никого. Във всеки един момент — в отговор на някоя съмнителна постъпка, например одобрение към филм или музика, които Айн не харесваше, или пък шеговита забележка за работата й, или пък липса на враждебност към „врага“ — тя можеше да започне да се чуди на глас дали съответният член на Колектива не е „Питър Кийтинг“, „Елсуърт Тухи“, „почитател на капризите“ или „мистик“. Не мога да си спомня и един случай, в който някой от нас да е поставял гласно под въпрос поведението на Айн. Само Барбара и Франк знаят колко часа съм прекарал, за да защитя пред Айн един от приятелите си, който си беше позволил да коментира характера й и „отношението й към живота“. От друга страна, нерядко и аз самият носех не по-малка вина за такива избухвания. Та нали бях нейното второ „аз“?

Все пак през пролетта на 1956 г., понесла се по вълните на еуфорията от работата по последните глави на „Атлас изправи рамене“, Айн беше по-ведра и по-малко склонна да критикува. Дори се наслаждаваше на „семейството“, с които можеше да сподели най-важното творческо достижение в живота си.

През онази съботна вечер аз оглеждах семейството си, пръснато из дневната. Франк и Джоан отново бяха потънали в личен разговор — за изкуство, предполагам — и Айн ми каза:

— Не искам да притеснявам Франк. Нека двамата да донесем кафето и сладките. Ще ми помогнеш ли?

Когато останахме сами в кухнята, Айн се обърна и прошепна:

— Не е ли прекрасно, скъпи?

Знаех, че има предвид живота си в момента: нашата връзка, това, че Франк бе открил рисуването, откликът на Колектива към романа и емоционалните вибрации на радост и вълнение из стаята в онази вечер.

— Да — искрено казах аз. — Прекрасно е.

За един кратък миг тя пристъпи напред, притисна се о мен и се засмя като ученичка, очарована от собствената си дързост. Аз откликнах, като я прегърнах силно и прекарах ръка по бедрото й. Почувствах желание — както и нежност, която беше почти болезнена. Тя започна да казва, че Колективът е само мое продължение, че без мен не би съществувал, че никой от тях не би я преследвал и не би започнал връзка с нея.

— Ти беше и си оставаш изначалният двигател.

Бях благодарен за признанието, но се чудех какво ще последва.

— Без теб — каза тя — нито един от тях нямаше да има значение за мен. Ако се възхищаваш на „Изворът“, ако се възхищаваш и на новия роман — значи, скъпи, разбираш за какво ти говоря. Ти си моята награда. Ти си наградата ми за всичко — за работата ми, за живота ми.

Затворих очи, за да позволя на четиринадесетгодишното момче в мен, което се беше влюбило в „Изворът“, да чуе какво му казва Айн Ранд. Не мислех по същия начин като нея, но изпитвах един вид емоционален еквивалент — чувството, че съм бил награден, че съм постигнал отговора, че се е случило чудо, което се е разпростряло назад във времето.

— Скъпи — каза тя, — има нещо, за което сбърках.

— Не е възможно — твърдо каза порасналият Натаниъл. — За какво можеш да сбъркаш?

— За нашето бъдеще заедно. Защо казах, че връзката ни може да трае само година-две? Можеш ли да ми посочиш причина да не продължи вечно?

Ако емоциите ми можеха да пищят и да заобиколят издигнатата вътре в мен предпазна стена, щях да извикам, че някой сякаш внезапно е опрял пистолет о слепоочието ми. Но никога не съм имал илюзии кой е дръпнал спусъка. Дръпнах го самият аз с думите:

— Не, не мога.

10.

След като Айн завърши речта на Голт, една от най-важните й професионални стъпки беше да избере издател за „Атлас изправи рамене“. Оставаха само няколко глави до края.

Айн беше сигурна, че няма да позволи на „Бобс-Мерил“ да публикуват романа, въпреки че договорът й изискваше да предложи книгата първо на тях.

— Не и след гадното им отношение към „Изворът“ — заяви тя. Аз я попитах:

— Ами ако „Бобс-Мерил“ поискат новата книга, както почти със сигурност ще стане?

А тя отговори:

— Ще им поставя условия, на които никога няма да се съгласят.

Чрез литературния си агент Алън Колинс, който оглавяваше тогава „Къртис Браун“, Айн предаде на „Бобс-Мерил“ ръкописа без речта на Голт — щеше да я покаже едва на избрания издател на книгата. Рос Бейкър, представителят на издателството в Ню Йорк, покани Колинс и Айн на вечеря, за да обсъдят съкращенията и промените, от които „Атлас“ според него имал нужда. Айн заяви твърдо, че романът й ще бъде публикуван точно както го е написала. Бейкър настояваше за съкращения и това й даде търсения повод. Когато той заяви, че книгата е непродаваема и следователно невъзможна за публикуване в настоящия й вид, Айн остана непреклонна и така се освободи от „Бобс-Мерил“.

Мълвата, че Айн си търси издател, се разпространи и повечето големи издателства се свързаха с Алън Колинс.

— Какво търсиш у един издател? — попитах я аз, а тя отговори:

— Не е задължително да приема идеите ми — не е в това въпросът. Искам обаче да ги разбира и да има куража да застане зад книгата, да се бори за нея, а не да млъкне уплашен, да се свре в миша дупка под ударите на критиката. А и трябва да прояви въображение при промотирането й.

Четирите издателства, на които Айн и Алън Колинс се спряха като сериозни кандидатури, бяха „Вайкинг“, където работеше тогава Арчи Огдън, „Кнопф“, „Макгроу-Хил“ и „Рандъм Хаус“. Ако зависеше от Айн, „Рандъм Хаус“ нямаше да е в списъка, тъй като тя смяташе издателската им политика за левичарска. Само че Хайрам Хайдн, главен редактор в издателството, беше работил в „Бобс-Мерил“, поддържаше контакт с Айн оттогава насетне и прояви интерес към новата й творба. Според нея Хайдн беше разумен човек, с когото можеше да се работи. Хайдн й каза, че и „Рандъм Хаус“ са променили политическата си ориентация и посочи като доказателство антикомунистическата книга на Уитакър Чамбърс „Свидетел“. Айн се съгласи да обядва със собствениците на издателството, Бенет Сърф и Доналд Клопфър, за да може да прецени сама.

Когато посетих Айн след тази среща, тя преливаше от ентусиазъм. Беше харесала веднага и двамата. Намираше ги за открити, праволинейни, честни и интелектуално настроени. Беше впечатлена от предложението на Сърф да изпрати книгата едновременно и на четирите издателства, за да ги подтикне към нещо като съревнование — не за да увеличи ползите за себе си, а за да открие чий подход харесва най-много. Тъкмо на такова неконвенционално мислене се възхищаваше Айн.

Въпреки че не беше го казала на Сърф тогава, неговото предложение я беше спечелило. Доналд Клопфър я беше впечатлил по друг, но не по-малко важен начин. Когато Айн очертала общия философски контекст на романа и заявила, че той предлага морална защита на капитализма, Клопфър я слисал и разтопил с отговора си:

— Ако е морална защита на капитализма, няма ли да се сблъска с цялата традиция на юдео-християнската етика?

Айн ми каза с вълнение:

— Той наистина разбираше сблъсъка между религията и капитализма. А и мисля, че е с либерални политически убеждения. Повечето защитници на капитализма изобщо не разбират този въпрос.

Аз я попитах:

— А съгласен ли е с теб?

— Не го попитах, а и не ме е грижа. Такова удоволствие е да говориш с издател, който е в състояние да мисли.

Айн се срещна с представители и на другите три фирми, но първата й среща беше поставила висока летва. Никой не беше демонстрирал интелектуален подход, никой не одобряваше и предложението на Бенет Сърф, и това убеди Айн, че идеята вече е постигнала целта си. „Рандъм Хаус“ получиха първи романа, а Сърф, Клопфър и Хайдн прочетоха ръкописа.

Един ден Айн ми се обади и в гласа й се четеше неподправено вълнение.

— Имам страхотни новини за теб и Барбара. Можете ли да наминете?

Когато пристигнахме, Айн направо хвърчеше от радост.

— Отидохме с Алън Колинс в офиса на Сърф. Не бяха ни казали кой как е реагирал на романа. Бенет стоеше до бюрото си изключително официално. Дори не ме поздрави. Просто откри срещата с думите: „Велика книга. Назовете условията си“.

Тя разтвори широко ръце и заяви:

— Това е животът такъв, какъвто би могъл и би трябвало да бъде — и поне веднъж е точно такъв.

През следващите седмици и месеци Айн ни разказваше подробно за всяка среща с някого от тримата, и въпреки че никой не беше приел напълно идеите й, и тримата повтаряха често какво влияние им е оказала мисълта й. Доналд Клопфър сподели, че се отнася по-добре към успеха си и уважава повече спечеленото богатство. Бенет Сърф каза, че е бил принуден да премисли вижданията си за ролята на правителството в човешките дела и че, подобно на Клопфър, не е вече чак толкова склонен да се извинява за успеха си. Хайрам Хайдн, който най-трудно приемаше философията на Айн (и по мое мнение беше най-малко независимият от тримата) говореше за чувството, че всичко, което някога е знаел и в което е вярвал, някак си се е обърнало с главата надолу и това го е потресло сериозно. И тримата изразяваха огромното си възхищение от Айн като личност.

След време, когато се срещах с тях, те клатеха глава с почуда за това как Айн е успяла да ги накара да се усъмнят в най-дълбоко вкоренените си вярвания и възхваляваха нейните умения, смелост и честност. Един от тях ми каза:

— Независимо дали си съгласен с нея или не, май нищо в света вече не е съвсем същото, след като прекараш малко време с Айн.

Бенет беше най-красноречив:

— Идеите на Айн ще се обсъждат в Конгреса! — заяви той. Именно с него Айн завърза най-близко приятелство. Смяташе го за духовит, чаровен, оптимист.

— Разбира се, и той е социален метафизик — каза тя, — твърде много се интересува от това да го харесват, но е интелигентен, честен и почтен. Мога да работя с него.

Вече шест години, откак с Барбара се бяхме запознали с Айн и Франк, ние четиримата живеехме основно в един интимен свят, който се беше разширил малко и включваше и членовете на Колектива. Сега обаче, със завършването на романа, периодът на социална изолация като че ли беше на път да свърши. Колективът чакаше с еуфория деня на публикуването на романа — както и бъдещето след него. И аз обикновено чувствах същото, въпреки че понякога ми беше неловко. Предвкусвах мрачни събития, защото знаех колко чужди са възгледите на Айн за културата, в която живеехме. Неудобството обаче не беше основното ми чувство. Най-често изпитвах тържественото вълнение на воин в навечерието на битката, която е била негова мечта и съдба, съчетано с нетърпението на дете, което вярва, че всеки момент ще види как светът се превръща в място, където битките вече не са необходими.

Малко след подписването на договора с „Рандъм Хаус“ аз и Айн вечеряхме в Руската чайна при една от срещите ни насаме. Писането й вървеше добре, връзката ни вървеше добре и резултатите се четяха по лицето й. Носеше тъмносиня блуза с огромна панделка; изглеждаше чуждоземна, екзотична, ослепителна. Изглеждаше като жена, която се чувства като у дома си по целия свят и на мен ми доставяше истинско удоволствие да я гледам така. Тя се взря в мен с особена нежност и каза:

— Искам да посветя новия роман на теб.

Ресторантът беше претъпкан и доста шумен, но сякаш изведнъж всичко застина, всички звуци изчезнаха и остана единствено смисълът на думите й. Аз се протегнах през масата и стиснах с все сила ръката й. И дума не можех да обеля. Можех само да я гледам.

— О, Айн — прошепнах накрая аз. Чувствах гордост, благодарност, еуфория, тържество.

— Благодаря ти за реакцията, скъпи — каза тя.

— Нямам думи, с които да изкажа какво значи това за мен. Като че ли са ме ударили по главата — и то с нещо толкова прекрасно, че ще ми трябва време да го осъзная.

— Отдавна мисля за това. Не исках да казвам нищо, преди да съм напълно уверена. Искам да посветя книгата и на Франк, естествено. Ще бъде надписана „На Франк ОʼКонър и Натаниъл Брандън“. Стига да приемеш, разбира се.

— Да приема? — невярващо попитах аз. — Ти шегуваш ли се? Дали ще приема най-голямата чест, която някой изобщо може да ми окаже?

— Помисли си — каза Айн. — Не бързай да се съгласяваш. Това ще бъде най-противоречивата книга на века. Ще ме мразят, ще ме демонизират, ще лъжат за мен, ще се опитат да ме смачкат по всякакъв възможен начин. Ако името ти е на книгата, ако заявя публично кой си, ще станеш белязан. Нападките срещу мен ще се прехвърлят и към теб. Трябва да мислиш за собственото си бъдеще и кариера. Искаш ли да се изправиш пред подобна пречка?

— Пречка ли? — повторих аз, все още невярващо. — Не говори глупости. Пречка? Та това е почетен орден.

Тя ми благодари още веднъж. Лицето й светеше от щастие. Аз казах, сякаш страницата беше пред мен:

— „Атлас изправи рамене“ — на Франк ОʼКонър и Натаниъл Брандън.

Чудех се как ли ще реагира Франк на посвещението, но Айн не спомена и дума за това, а и аз не я попитах.

— Заглавието звучи уместно, нали?

„Атлас изправи рамене“ беше заглавието на главата, в която Ханк Риърдън най-сетне се присъединява към стачката. Един ден Франк беше предложил — а Айн беше приела с ентусиазъм — така да се казва целият роман.

— Мисля, че звучи перфектно — казах аз.

Тя се върна на темата за нападките с обичайната си настойчивост, но моята радост и въодушевление правеха почти невъзможни усилията ми да се съсредоточа върху думите й. Защо ме караше изобщо да мисля за света или за неговото мнение? Чудех се дали не се опитва да ме изпитва, дори и в такъв момент.

Като видя реакцията ми, тя се засмя доволно с блеснал поглед.

— Добре, предавам се — и като видя колко безгранично щастлив съм, попита почти подигравателно:

— Доволен ли си сега?

— Самата мисъл, че най-великият литературен шедьовър, който някога съм чел, ще бъде посветен на мен, е повече, отколкото умът ми може да побере. Направо треперя от подобна чест. Сякаш съм в някакъв прекрасен сън. Занемял съм. Не знам какво да кажа.

— Вече го каза — отговори тя, гледайки ме с одобрение. — Май и двамата имаме сълзи в очите. Е, не съвсем, но почти. И за двама ни не е характерно, но е напълно уместно за повода — и добави: — Понякога просто изчезваш — вътре в ума си или някъде другаде — и аз не мога да те стигна. Но когато трябва, се връщаш обратно.

— Оставаше и да не е така!

Похвалата й ме изстреля още по-нависоко. Мислех си — де да можех винаги да се чувствам с Айн така, както тази вечер. Де да бях достоен за онова, което ми даваше. Исках го повече от всичко на света.

— Тази вечер, скъпи — каза Айн, сякаш прочела мислите ми — е истинската реалност, а не нещата, с които понякога те ядосвам. Точно в момента всички те изглеждат нереални, нали?

Тя беше на върха на щастието. В един момент беше погълнато от триумфа хлапе, в следващия вече беше възрастна, чувствена, съблазнителна, галеше с крак коляното ми под масата и се оглеждаше с дяволита усмивка.

— Не се ли питаш понякога какво си мислят хората, като ни гледат?

Аз отговорих:

— Не, пък и не се налага. Знам какво си мислят. Мислят си, че си ми дъщеря.

Тя се разсмя.

Докато вървяхме по Петдесет и седма улица към „Парк авеню“, хванати под ръка, Айн заяви, че ако нямахме връзка, ако бяхме останали просто приятели, нямаше да реши да посвети „Атлас“ на мен.

— Тази книга може да бъде посветена само на изключителна моя ценност, а не просто на „приятел“. Чудя се дали има някой достатъчно умен, който да го схване.

— Обичам те — казах аз — и точно сега пет пари не давам какво този или онзи знае, мисли или разбира за каквото и да е.

— Ами добре, господин Нейтън Блументал от Брамптън, Онтарио — каза тя, спирайки до мен с широка усмивка.

Брамптън беше малко градче близо до Онтарио, в което бях роден и бях прекарал първите шест години от живота си. Мислех си за пътя от онова начало до тази нощ. Усещах в тялото си присъствието на някаква сила, която нямаше име, но беше подхранила всяка моя стъпка до тук. Чудех се защо понякога тази сила сякаш ме отделяше от другите хора, от всички, които познавах, освен от Айн. Чудех се също така как нещо може да бъде едновременно източник на самота и радост.

Изведнъж ми се прииска да говоря. Исках Айн да разбере нещо. Исках и самият аз да го разбера и може би нейната преценка щеше да помогне. Продължихме да вървим.

— Странно съвпадение е, че споменаваш Брамптън. Понякога спомените изскачат в напълно непредвидени моменти. Ето, например сега. Спомням си — бил съм на около пет години, — един ден карах детското си велосипедче по улицата, обут само в едни жълти гащета. Беше валяло и земята беше мокра. Видях три момчета на моята възраст да играят в калта, да си правят замъци. Махнаха ми да отида при тях, но аз продължих да карам колелото си нагоре-надолу. Спомням си емоцията, но не и думите; не мога да си представя какви биха могли да бъдат тези думи у дете на такава възраст. Погледнах момчетата, после погледнах небето; изпитах някакво чувство за безкрайност, което породи у мен странен, болезнен копнеж. Пак погледнах към момчетата, сетне пак към небето — и ако можех да го изразя тогава, сигурно щях да кажа: „Има нещо повече. Повече от това да играеш в калта. Повече от всичко, което виждат те. Повече от всичко, което всички виждат. Повече от живота около мен. И нещо вътре в мен иска да го постигне“. Този спомен ме преследва цял живот.

Докато крачехме, Айн ме слушаше внимателно, безмълвно — знаеше, че искам да кажа още нещо.

— Колкото до родителите и до другите възрастни, с които се сблъсквах, вече усещах — макар и очевидно отново без думи, — че съм се оказал в някаква лудница. Всички изглеждаха напълно изпуснати. Никой не знаеше защо прави това или онова. Направо се давех в човешката ирационалност. Големите казваха едно, а правеха друго. Твърдяха, че изпитват едно, но очевидно чувстваха нещо различно. Променяха правилата и очакванията си през час. Лъжеха децата, лъжеха се и помежду си. Непрекъснато. Бяха щедри един ден и зли на следващия. Сякаш бяха обзети от демони. А и всички изглеждаха нещастни. Не можех да разбера защо. Казвах си, че не бива да се страхувам, че трябва да се науча да разбирам всичко това и никога, ама никога да не ставам като тези хора.

— Това те е спасило — каза Айн.

Какво се мъчех да кажа… или да премълча? В главата ми имаше някакво статично напрежение, като радиосигнал, който не може да си пробие път навън.

— За мен — казах аз, — а май и за всички в Колектива ти представляваш нещо, което никога не сме имали като малки — здрав разум.

Тя отговори:

— Точно това искам да представлявам. И то най-вече за теб. Няма по-голям комплимент, който да можеш да ми направиш. Обичам те.

На следващата сутрин на закуска казах на Барбара за посвещението. Очаквах да се смае, но вместо това се смаях аз от мъдрата усмивка, с която посрещна новината.

— Мислех си, че Айн ще го направи. Чудесно е. Гордея се с теб.

Чудехме се как ли се чувства Франк и се съгласихме, че за него, както и за Барбара, посвещението ще бъде съвсем естествено. Помежду ни цареше чувство за спокойна хармония — както всеки път, когато не се занимавахме с връзката си.

Барбара беше първият ми приятел, както и първата жена в живота ми. Караше ме да се чувствам видим. Въпреки конфликтите ни тя успяваше да построи мост помежду ни, който не се влияеше нито от нейното, нито от моето страдание.

Бяхме се преместили от боксониерата си в едностаен апартамент на Тридесет и пета улица. Леглото ни се сгъваше като диван и спалнята ставаше кабинет, в който учех, пишех и приемах клиенти. Практиката ми растеше стабилно. Масата за хранене се превръщаше в бюро за Барбара. Тя вече беше получила магистърската си степен по философия и беше написала дисертацията си за свободната воля на същата тази маса, на която пиехме кафето си онази сутрин.

Барбара започна работа като рецепционистка, а после и като помощник-редактор в списание „Умънз дей“ — първата й работа след университета. Скоро щеше да започне да преподава философия, но бързо щеше да открие, че предпочита издателския бизнес пред академичния живот. Работата, която щеше да хареса най-много и на която щеше да се задържи най-дълго, беше в редакцията на издателство „Сейнт Мартин“.

След закуска тя хукна към „Умънз дей“, а аз — към Нюйоркския университет за среща с научния си ръководител Джон Тиц. Когато пристигнах в кабинета му, той ме уведоми, че се пенсионира. Не го очаквах и се зачудих дали не е болен, но ми се стори неприлично да питам. Бях започнал работа с него по дипломната си работа, която имаше за цел да представи моята теория за безпокойството. Той отново повтори мнението си, че темата е твърде амбициозна, дори за докторска дисертация.

— Ако не съм тук, за да те защитавам и да стоя зад гърба ти — мило, но твърдо каза той, — никога няма да успееш да прокараш през комисията онова, което се опитваш да направиш. Ще се бориш с тях поне още три години. Ако искаш съвета ми, по-добре ще е да влезеш най-сетне в собствения си свят. Тъкмо там ще научиш всичко, което искаш, а не тук или в който и да е друг университет. Така че ето какво ти предлагам — и мога да се погрижа за това преди да напусна, за да не се поставя под въпрос завършването ти. Вместо да пишеш дипломна работа, на каквато и да е тема, ще вземеш допълнителни курсове, които ще бъдат еквивалент на защита. Мога да го уредя. Ще бъде чиста работа без усложнения — а ти ще бъдеш свободен. Какво мислиш?

Бях очарован и незабавно се съгласих.

— Добре тогава — продължи той, — мислеше ли да продължиш в докторска програма?

Казах, че не съм решил още, но че по-скоро не искам да го правя, поне не още.

— Е, ти решаваш. За някои хора докторската степен може да е важна. Но така или иначе, моето мнение е, че за теб няма особено значение. Ти ще си останеш аутсайдер, независимо какви дипломи ще натрупаш.

Мислех си, че някой ден ще се върна в университета за доктората си — както и стана след години в Лос Анджелис, — но за момента мисълта, че няма да съм вече в училище, че ще съм свободен да уча и раста със собствени сили, както и да изкарвам хляба си, ме изстреля от сградата към най-близкия уличен телефон. Исках да споделя с Барбара новината. Тя знаеше с какво нетърпение чакам да се отърва от следването и с облекчение научи, че ще мога да завърша без стрес или усложнения. Каза ми обаче с нотка на съжаление:

— Щеше да бъде добра дипломна работа.

Уверих я, че няма да отстъпвам от намерението си да я напиша, но вече не като дипломна работа, а като монография за публикуване.

— Това ще бъде първата ми книга — уверено заявих аз (и сбърках).

Докато вървях развълнуван от „Уошингтън скуеър“ към къщи, се чудех кога Барбара ще започне да пише собствена книга. Тя непрекъснато говореше за амбицията си да се занимава с литература и аз не разбирах какво й пречи. От моя гледна точка тя имаше най-добрия учител — и модел за подражание — в света, имаше цялата подкрепа и насърчение, от които имаше нужда, и все пак май си оставаше само с копнежа. Тя говореше за писане. Веднъж, когато я попитах какви трудности има, тя каза:

— Не съм достатъчно щастлива, за да пиша.

— Не си достатъчно щастлива ли? Според мен един от начините да бъдем щастливи е да пишем.

Тя въздъхна.

— За някои може и да е така. Не и за мен. Когато не съм щастлива — и това е единственият начин, по който мога да го обясня, — не се чувствам достойна да пиша.

Всъщност Барбара имаше толкова дълго работно време, че писането на роман щеше да е предизвикателство дори и при по-благоприятни обстоятелства. Освен работата обаче днес вече мога да видя колко невероятно трудно щеше да е за млад човек да започне да пише роман в средата, в която живеехме — под ударите на смазващите присъди на Айн и на застрашителната й личност. Както щеше да сподели Барбара след години, това не беше среда, в която човек да открие собствения си глас.

Знаех, че Барбара не е напълно съгласна с настояванията на Айн за важността на сюжета. Айн определяше сюжета като „целенасочено развитие на логически свързани събития, които водят до кулминационна развръзка“. През 1968 г. в една статия, озаглавена „Основните принципи на литературата“, която по-късно беше включена в книгата й за литературната естетика „Романтичен манифест“, тя пише:

Тъй като романът е пресъздаване на реалността, неговият предмет трябва да бъде драматизиран, т.е. представен чрез действие. […] История, в която не се случва нищо, не е история. История, събитията в която са случайни и объркани, е или нелепо струпване на елементи, или — в най-добрия случай — хроника, спомени, описание на събития, но не и роман. […] Противно на преобладаващите днес литературни доктрини, тъкмо реализмът изисква структуриране на сюжета в един роман. Всички човешки действия са целенасочени, съзнателно или подсъзнателно; безцелността е противна на човешката природа. […] Затова и ако трябва да представим човека такъв, какъвто е, трябва да го обрисуваме като част от целенасочено действие.

Барбара изследваше до безкрай подобни идеи и със сигурност харесваше литературните коментари на Айн. Намираше анализите й на различни романи и стилове за изключително полезни и вдъхновяващи. Само че интелектуалното й съгласие с това колко важен е сюжетът беше доста по-голямо от емоционалното му приемане.

— Май умът ми просто не работи така — оплакваше се тя.

Ако бях достатъчно мъдър да забележа, че би било изключително трудно, ако не и невъзможно, Барбара или който и да е друг да твори литература в такава заплашителна обстановка, сигурно щях да успея да видя и немалко други неща.

Исках да видя Барбара щастлива, мислех, че писането наистина може да я направи щастлива… и почти всичко, което казвах по въпроса, беше погрешно.

През есента на 1956 г. безпокойството на Барбара до голяма степен беше изчезнало. Най-страшната буря, поне що се отнася до непосредствено проявяващата се емоционална тревога, като че ли беше утихнала. Каквито и вътрешни борби да преживяваше заради Айн и мен, тя не говореше за тях, а и да говореше, не съм сигурен доколко щях да я слушам. Общувахме пълноценно за всичко, освен за най-важното.

Тя често отхвърляше сексуалните ми домогвания, но това си беше така още преди връзката с Айн. Каквото и да не беше наред помежду ни, то съществуваше почти от самото начало. За мое нещастие желанието ми обаче не беше угаснало. За мен всяка нощ, в която успявах да заспя, без да се протегна към нея и да я докосна, беше триумф на самодисциплината, за който се поздравявах всеки път.

Парадоксално и непонятно обаче Барбара продължаваше да казва, че ме обича, и то повече от когато и да било. Често говореше така, сякаш споделяше вижданията на Айн за мен. Когато излизахме вечер, в асансьора тя ме поглеждаше нежно, дори еротично, и казваше по нещо хубаво за външния ми вид. Това само задълбочаваше мистерията — както и агонията. Не знаех какво да кажа, когато бях готов да рухна в отчаяние, а тя изведнъж заявяваше:

— Някой ден всичко ще стане така, както и двамата го искаме. Ще видиш.

Може и да звучи странно, но бях склонен да й вярвам. Увереността ми се опираше на две неща. Едното беше някакъв нерушим оптимизъм, който не ми позволяваше да повярвам, че животът ми може да бъде трагичен. Другото беше дълбокото чувство, че за Барбара е естествено да ме желае, също както и аз я желаех, че един ден ще отговори на чувствата ми, и че несъвместимостта помежду ни е просто дребна грешка, която всеки момент ще се разреши. Ако бях приел проблемите си с Барбара като нещо реално, може би щях да съм в състояние да виждам по-ясно живота си, да действам по-решително и да спестя и на двама ни доста мъки. Само че твърде дълго избягвах да говоря и да се изправя пред предизвикателството.

Статуквото като че ли ме уреждаше. Въпреки че никога не бих си позволил подобна мисъл навремето, от днешна гледна точка ми се струва съвсем очевидно, че Барбара беше моят щит срещу Айн, както и Айн ми служеше за щит срещу Барбара. Връзката ми с едната налагаше ограничения на исканията на другата. Съществуваше и моментът с поласканото его — та нали бях емоционалният център в живота на две жени! Страдах от заблудата, че две половинчати любови могат да направят една цяла.

Барбара, разбира се, имаше собствени причини да понася търпеливо болката си. Въпреки че в отношенията й с Айн имаше нотка на напрежение, приятелството им в много отношения стана по-близко. Ентусиазмът й към работата на Айн беше безграничен, и интелектът и чувствеността, с които приемаше романа, вдъхновяваха Айн да говори за нея като за сродна душа. Барбара беше единственият човек в нашата група (освен мен), който можеше да предложи на Айн подробния литературен анализ, който тя толкова високо ценеше. Не се съмнявам, че чувството, което често виждах в очите им, когато си говореха, беше любов.

Подкрепата от страна на Барбара обаче не пречеше на Айн да изказва от време на време твърде критични забележки.

— Барбара не е достатъчно целенасочена в живота си. Не ми ли беше казал, че обожава да лежи по цял ден на плажа? Ето защо целенасочеността в писането — както при сюжета, така и при целеустремеността на образите — не е напълно понятна за нея.

И аз бях правил подобни изказвания, и те звучаха също толкова глупаво, но не обичах да ги чувам от Айн.

Не можех да постигна някаква спокойна гледна точка относно връзката между Айн и Барбара, както не можех да се отнасям спокойно към която и да е от връзките помежду ни. Несъответствията и двойствеността бяха норма. И все пак аз живеех в свят, в който се предполагаше, че несъответствия и двойственост едва ли не няма — нито в поведението, нито в отношенията ни. Та нали бяхме защитници на разума? Нали живеехме в царството на трезвостта?

Та какво се опитвах да кажа онази вечер, когато с Айн излязохме от руската чайна и вървяхме по Петдесет и седма улица? На подсъзнателно ниво търсех връзка между света на моето детство и общия ни свят в Ню Йорк. Не се ли състоеше връзката в това, че светът, който бях открил заедно с Айн, беше пълната противоположност на онзи, другия, от който идвах? За мен беше напълно немислима възможността като възрастен да съм част от кошмар, много по-лош от този в детството ми.

Докато крачех по „Лексингтън авеню“ към дома си мислех, че никакви проблеми не могат да ме притеснят. Бях щастлив и развълнуван, яхнал вълна от неизчерпаема енергия. У мен гореше несломима сила. Каквото и да не беше наред, щях да намеря решенията. След по-малко от година щях да завърша. След по-малко от година „Атлас“ щеше да е готов за издаване. А малко след това щях да съм готов да започна да пиша първата си книга — критика на основните теории за патологичното безпокойство, тези на Фройд, Адлер, Хорни, Фром и Съливан, и да изложа собствената си теория. По дяволите всичко останало, радостно мислех аз, без да си давам труда да уточнявам какво имам предвид под „всичко останало“.

Една от най-безопасните и интересни теми, които можех да обсъждам с Барбара, беше възхищението ни от Айн. Подобни разговори укрепваха връзката ни. И двамата бяхме съгласни, че Айн е изключително независима. Изглеждаше невероятно праволинейна в подхода си към абсолютно всичко — сякаш беше първият човек на света, човек, който няма друг избор, освен да гледа на света през собствените си очи. Тъкмо това беше чертата, която ме беше впечатлила силно у Хауърд Роурк.

— Разликата между мен и другите хора — обичаше да казва Айн — е в това, че аз съм по-честна.

Говореше за интелектуална честност. Аз се засмивах и я питах дали наистина мисли, че който и да е от познатите й, колкото и да е честен, би могъл да роди „Атлас изправи рамене“. Тя се съпротивляваше на идеята, че могъщият й интелект е поне също толкова важен, колкото и почтеността й. Сега знам, че тя не осъзнаваше не само недостатъците си, но и силните си страни, и то доста често.

И все пак, стига да разбере човек какво имаше предвид под „честност“, тя не се заблуждаваше изцяло. С изключение на някои лични моменти, в които можеше да бъде потресаващо сляпа, тя хранеше изключително дълбоко и почти страстно уважение към фактите. За нея това уважение беше самата същност на морала, основата за всяка друга добродетел. Докато четях „Атлас“ аз бях впечатлен от виртуозността, с която разработваше идеята за уважение към реалността, от начина, по който взимаше студена и абстрактна материя и я превръщаше в жива, дишаща драма. Същото отношение въплъщаваше и самата й личност и до голяма степен го вдъхваше на цялата ни група.

— Всъщност онова, на което ни учиш — казах й веднъж аз — е, че уважението към реалността е най-великата добродетел.

— Ама разбира се — отговори тя, сякаш казвах нещо, което се разбира от само себе си. Каза ни още, че подобно отношение е тясно свързано с героичното: тъкмо на него беше основала образа на Джон Голт.

Днес ми изглежда болезнено очевидно, че ако и уважението към реалността да е най-великата обективистка добродетел, ние със сигурност не я практикувахме последователно. Беше неизбежно някой ден кръчмарят на реалността да поиска да си оправим сметките.

Айн беше убедена, че идеите управляват света, както и живота на всеки човек, независимо дали той го съзнава, или не. Барбара и аз напълно бяхме възприели тази гледна точка. Когато се запознаваше с някого, Айн понякога казваше:

— Кажете ми какви са предпоставките ви — което за повечето хора беше озадачаващ и дезориентиращ въпрос. За нея идеите наистина бяха важни. Ако някой не разбираше убеждението й относно върховната важност на философията, той не можеше да разбере и самата нея. Ако например чуеше твърдение от типа на това, че човекът няма право да съществува заради самия себе си, а само за да служи на обществото (или пък на държавата, на расата или на планетата), или че разумът е неспособен да познае реалността, или че всички ценностни оценки в крайна сметка са произволни, или че понятията за добро и зло са просто изрази на субективна емоция, тя веднага виждаше, съвсем конкретно и непосредствено, океаните от човешка кръв, пролени вследствие на такива вярвания. Виждаше нацистка Германия и Съветска Русия — и реагираше по съответния начин.

Убеждението й, че идеите са изключително важни, можеше да й вдъхне огромно търпение в интелектуалните дискусии. Ако някой в нашата група изпитваше объркване по даден въпрос, Айн можеше да седи до него и по осем-девет часа, стига в крайна сметка да успее да го задоволи интелектуално. Повтаряше ни, че онова, което мислим — и то не само за най-абстрактните философски въпроси, но и за днешните заглавия по вестниците или за някой филм, който сме гледали — е от първостепенна важност. Айн ни приемаше насериозно с такава топлота, каквато никога не бяхме изпитвали преди.

Забелязвах тази майчинска топлота дори към хора, които яростно се съпротивляваха на вижданията й. Присъствал съм на много разговори с мъже и жени, които не споделяха почти нито един от принципите й, и които все пак казваха: „Защо ли чувствам такова вдъхновение от разговора с вас?“ или „Защо се чувствам по-добър — или по-жив — или така, сякаш животът ми значи повече — когато съм с вас?“.

Айн мислеше чрез принципи. Това ставаше очевидно почти веднага за всеки, който я заговореше, и беше една от най-поразяващите й характеристики. Когато ме попита на първата ни среща дали приемам принципа, че човекът има право на съществуване, тя очакваше да разбера, че според нея това означава, че животът му не принадлежи на другите, че правителството няма право да определя цената, на която той ще продава стоките или услугите си, както и че съгражданите му нямат моралната власт да го лишават от свобода.

— Ако разбираш правото на човека върху собствения му живот — казваше ми тя, — значи разбираш моралната основа на капитализма.

При разговорите със свои противници тя винаги ги предизвикваше „да назоват предпоставките си“, т.е. принципите, на които основават твърденията си. „Ако вярвате в наборната военна служба, значи вярвате, че животът на човека принадлежи на племето.“ „Ако вярвате, че умът на човека не може да познае съществуването такова, каквото «наистина» е, значи поддържате ирационализма, тъй като сме длъжни да действаме въз основа на определени идеи или вярвания, а вие изключвате разума.“ „Ако вярвате, че определени доброволни сексуални действия между възрастни трябва да бъдат забранени от закона, значи приемате, че определени хора имат моралното право да налагат на други под дулото на пистолета собствените си понятия за правилно сексуално поведение.“

— С какво право? — често питаше тя. — По какви стандарти? Назовете принципите си.

И тъй като повечето хора не са в състояние да назоват имплицитните принципи зад позицията си, или пък просто не ги интересува какви са, нейното искане често пораждаше значително неудобство, даже враждебност.

— Никога не се е налагало да уча Барбара или теб колко важни са принципите — казваше ми на няколко пъти тя. — И двамата разбирате практическата нужда от тях. Това е едно от нещата, които обичам у вас.

В Колектива една от стандартните шеги беше за манталитета на човек, който, след като вече е бил убеден, че правителството не бива да национализира стоманодобивната индустрия, накрая все пак пита: „Добре де, ами въгледобивната?“.

Айн имаше невероятния талант да установява интелектуален контакт с „обикновените хора“ — с чистачката, с шофьора на такси, с телефонния техник. Гордееше се, че в разговор може да изложи идеите си почти пред всекиго — „освен пред професионален интелектуалец“, шегуваше се понякога тя.

Докато вниквах в чертите на Айн, които правеха разговора с нея толкова вдъхновяващ, черти, които самият аз исках да овладея, аз често се впечатлявах от способността й да сведе всяка тема до основния й елемент, без да позволява детайлите да я отклонят от пътя и без да приема безкритично нечия чужда дефиниция. Тя казваше например:

— Не позволявайте да ви заблудят, че изборът е между това да жертваш себе си за другите и това да жертваш другите за себе си. Тъкмо този капан са ви изкопали проповедниците на алтруизма. Изборът е между признанието, че човешкото същество е цел сама по себе си, а не средство за целите на другите, и прибягването до човешки жертвоприношения. Именно това исках да кажа в „Изворът“ с думите на Роурк, че изборът е между независимост и зависимост. Няма да приемете натрапен ви избор между садизъм и мазохизъм, нали? Същото важи и тук.

Веднъж един млад физик на име Ръсел Тарг изрази протест срещу убеждението ни, че правителствата не бива да насилват данъкоплатците да финансират науката, и запита:

— Какво искате да правим? Да ходим при частни лица, при бизнесмени или институции и да просим парите си с шапка в ръка?

А Айн отговори:

— Точно така. И е доста по-морално, отколкото да ходите с пистолет в ръка.

В областта на епистемологията тя отхвърляше идеята, че единственият избор е между „рационализъм“ и „емпирицизъм“. Според нея и двете доктрини бяха опорочени и предлагаха лъжлива алтернатива. По подобни причини отхвърляше и „идеализма“ и „материализма“ в метафизиката. В етиката отхвърляше понятията за „вътрешно присъщо добро“ и „субективно предпочитание“ като еднакво ирационални.

— В един интелектуален дебат — казваше тя — не се подвеждайте да приемете дефиницията на противника си. Търсете същината, търсете корена, който може да бъде изцяло извън заложените предпоставки и ориентири.

Освен Барбара, другият човек, с когото имаше най-голяма вероятност да обсъждам Айн, беше Ленард. Доставяше ми удоволствие да мисля на глас пред него за най-интересните й и будещи възхищение черти, въпреки че той беше още замръзнал в обожание пред нея и не я възприемаше напълно като човек.

— Това е лошо и за Айн, и за теб — казвах му аз. — За Айн е лошо, защото няма да се чувства особено добре, ако не можеш да я разглеждаш като реален, жив човек. За теб също е лошо, защото няма да разбереш, че можеш сам да постигнеш онова, на което се възхищаваш у нея.

А Ленард обикновено отговаряше почтително:

— Какъв късмет има Айн, че ти си част от живота й. Колко ли самотна щеше да е иначе?

И аз увисвах между одобрението и раздразнението.

Имаше страни от психологията на Айн, които не обсъждах с никого. Те се отнасяха до чисто женското у нея.

— Никога не съм искала да бъда генерал — казваше тя, — а още по-малко главнокомандващ. Мечтата ми винаги е била да бъда идеалният лейтенант — рамо до рамо с мъж от моя тип.

Когато чувах това, си мислех: „Де да бях на възрастта на Айн“. Сякаш я предавах само защото съм млад и не мога да й дам онова, което иска.

Същевременно обаче се чудех за нуждата й от контрол. При условие че тази нужда беше толкова силна, дали тя наистина беше в състояние да се отдаде в какъвто и да е друг аспект, освен в сексуален? А и в секса понякога разбирах, че представите й за контрол и отдаване далеч не са прозрачни. Веднъж й казах през смях:

— Твоят сексуален роб сега ще те овладее.

Тя се засмя, но не й беше толкова забавно, тъй като беше напълно обзета от представата за доминирането на мъжа.

И все пак презираше онези, които бяха прочели любовните сцени в романите й и се чудеха дали психиката й не е белязана от садомазохистични импулси. Аз никога не съм ги разбирал така, нито пък съм виждал подобно отношение в поведението й. Героините й не бяха по-пасивни и отпуснати от самата нея. За немалко самоуверени жени метафората или фантазията за доминирането на мъжа и отдаването на жената е привлекателна (при внимателно подбрани и ограничени обстоятелства), както и за мнозина широко скроени мъже. Що се отнася до „сцената с изнасилването“ в „Изворът“, Айн казваше:

— И да е било изнасилване, станало е след болезнено очевидна покана. Истинското изнасилване е нещо низко, гадно, немислимо за мой герой.

С Айн се срещахме насаме два пъти седмично — веднъж следобед и веднъж вечер, схема, която бяхме установили в самото начало на връзката.

Един ден вървях към апартамента й с надеждата, че Франк ще си е тръгнал, преди да пристигна. За мен беше непривично и притеснително, когато ме поздравяваше на вратата или докато стоях в дневната му и се опитвах да изглеждам нормално, а той целуваше с усмивка Айн за довиждане и излизаше — съпруг, изгонен от любовника на жена си.

Колебливо бях приел да не взимаме друг апартамент. По непонятни за мен причини тя се съпротивляваше на предложението да наемем „кабинет“ в сградата, в която живееше. За нея щеше да е съвсем лесно да го направи, а и присъствието ми нямаше да повдига въпроси. Бях се отказал да я притискам за това, но знаех, че да измествам Франк от собствения му дом заради нашите срещи беше направо варварско.

Докато наближавах жилището им, ведрото ми настроение изчезна, гледната ми точка към начина, по който осъществявахме връзката си, се промени напълно (както ставаше от време на време) и ми се стори, че аз и Айн сме студени, безмилостни хора, слепи за разрухата, която сеем, макар нито Франк, нито Барбара да се оплакваха.

След това обаче си казах: не разсъждаваш ясно, подхлъзнал си се в ямата на конвенционалното. Мислех си, че съм способен на жестокост, защото знаех, че понякога съм праволинеен, безчувствен и напълно егоцентричен. Но не и Айн. Тя обичаше Франк. И ако правехме нещо лошо, тя със сигурност щеше да го е разбрала и да е предложила по-добър начин на действие. Мъчех се да потисна собствената си тревога и си казвах, че това е „рационално“. И през ум не ми минаваше, че може би допусках същата онази грешка, която толкова ожесточено заклеймявахме: да поставям нечия друга морална преценка — тази на Айн — над моята собствена.

Но денят беше започнал с чувство на възторг и някак си това чувство се възроди с пълна сила, помитайки всичко останало. Лесно беше да забравя колебанието си, лесно беше да отхвърля мисълта, че правя нещо ужасно безотговорно. Чувствах се зареден с енергия, оптимизъм и сексапил, защитен от бронята на безмилостността, която щастието понякога вдъхва.

Веднъж, когато се чудех дали сме постъпили правилно, като сме започнали връзка, Айн каза:

— Тази връзка ще бъде или сексуална, или никаква. Ако не сме мъж и жена един за друг, в пълния смисъл на думата, ако сме просто безтелесни умове, значи философията ни е безсмислена.

Почуках на вратата.

— Здрасти, Нейтън! — ведро и топло каза Франк, когато отвори и ме покани с жест да вляза.

— Караме се — остро заяви Айн. Бързо осъзнах, че веселото посрещане на Франк беше плод на облекчението от това, че съм ги прекъснал. Пристигането ми обаче не сложи край на разговора помежду им. Вместо това Айн реши да въвлече и мен, както беше правила няколко пъти преди, карайки ме да се чувствам подчертано неудобно. Доброто ми настроение изчезна и се замени с пълно вцепенение.

Айн искаше да знае защо Франк не я извежда на пазар и не й дава съвети какво да носи, както правех аз. Не можех да си позволя да й купувам дрехи, но наистина ми доставяше удоволствие да я водя по магазините и да й предлагам това-онова. Тя самата не се интересуваше особено какво носи — казваше, че писането „не оставя място в ума за такива работи“. Значи един млад мъж на двадесет и шест може да пренебрегне протестите й, казваше тя на Франк, може да я измъкне от апартамента и да я накара да си купи нови дрехи, и при това поведението му да я накара да иска да го направи. Защо тогава нейният собствен съпруг, почти два пъти по-възрастен, е толкова пасивен и не иска да вложи повече в брака им?

Не можех да разбера как Айн може да причинява подобно нещо на Франк. Или пък на мен. Не разбираше ли колко неадекватно е да ни сравнява? Защо правеше такива неща? От нея се изливаше такъв бяс, сякаш дрехите бяха отприщили океан от трупано цял живот раздразнение и се бяха превърнали в център и символ на всичко, което тя бе искала и не бе получила от съпруга си. Беше болезнено да гледам жалкото положение на Франк: безпомощен, виновен, ядосан и твърде уплашен, за да го покаже, изпълнен със съчувствие към Айн и същевременно дистанциран, почти напълно откъснат от нея.

Мислех си колко малко всъщност разбирам брака им. Айн говореше за Франк като за своя герой. Винаги проявяваше любов и топлота към него. Непрекъснато му правеше комплименти. Настояваше да му готви вечеря, независимо колко е изтощена.

— Това е работата на съпругата — казваше тя. — А и ако не го насилвам, никога няма да яде достатъчно.

Отношението й към приготвянето на вечерята беше чудесен пример за онова, което ме озадачаваше у нея. Понякога пишеше много дълго и започваше да готви към единадесет или дванадесет вечерта, като при това искаше от него да я чака, с думите, че се чувства виновна, когато той сам си приготвя вечерята. Докато яденето станеше готово, Франк обикновено беше твърде уморен, за да се докосне до него, което пък отприщваше лекция за лошата му култура на хранене. Мотивът на Айн очевидно беше собствената й представа за самата нея, а не толкова неговото здраве.

На няколко пъти се опитвах да я придумам шеговито да осъзнае колко непрактично се държи, и тя все обещаваше да сервира вечерята по-рано, но нищо не се промени. В ума си тя имаше изключително скъпа за нея картина — как готви вечеря и с Франк се хранят заедно. Тази картина трябваше да бъде съхранена, независимо какво означаваше това на практика. Формата на романтичната любов трябваше да се запази и за пред самата Айн, и за пред другите, ако и тази форма да изглеждаше наложена силом над факти, които не й съответстваха.

Аз седях като на тръни насред дневната и се чудех какво ли иска Айн да направя или да кажа на Франк. Не виждаше ли колко предимства имах, колко по-лесна беше моята роля от тази на Франк? Ако е пасивен, имаше ли друг избор, освен още по-дълбока пасивност при подобни обстоятелства? Чувствах се приклещен в нелепата роля на арбитър или брачен консултант. На всичкото отгоре не бях и външен човек. Бях един от участниците. В съзнанието ми проблесна споменът как, петгодишен, седя на масата в кухнята и слушам майка си да се оплаква от баща ми.

Толкова е лесно миговете от детството да се повторят. В семействата и на Айн, и на Франк майката е била доминиращата сила, а бащата е бил относително пасивен. Същото важеше и при мен и Барбара. В този смисъл всички бяхме израснали със сходни ролеви модели. Без съмнение това ни бе подготвило да приемаме връзката между Айн и Франк като „нормална“.

Когато Франк ме погледна, в очите му не се четеше и следа от обида; тъкмо напротив, гледаше ме както се гледа съюзник, който може да разбере всичко неизказано. Сякаш ми казваше, че и аз имам нужда от защита. Някога имаше моменти, в които и баща ми ме гледаше по същия начин.

Единственото, което можех да му кажа — внимателно и не особено решително — беше, че този конфликт сочи колко важен е той за Айн и че тя все още има нужда от всичко, което той може да й даде — един вид му казвах, че не съм го заменил. Звучах глупаво в собствените си уши, но все пак думите ми постигнаха целта си — като че ли оказаха успокояващ ефект и върху двама им, а когато Франк се надигна да излиза, те отново преливаха от топлота, скандалът се беше стопил в нищото.

Опитах се да споделя с Айн колко трудно е положението на Франк и тя бързо се съгласи с мен, поласкана от факта, че проявявам загриженост към него. Приближи се до мен и се прегърнахме, само че настроението, с което бях дошъл, се беше изпарило.

— Искаш ли да хапнем? — предложих аз.

Докато обядвахме в един ресторант наблизо тя говореше с ентусиазъм за напредъка в работата си. Приближаваше края на романа и изпитваше почти трескава нужда да говори за това.

— Философската част е готова. От тук до края на историята има само действие. Последното голямо събитие е спасяването на Голт от килията за мъчения от Дагни, Риърдън, Франсиско и Рагнар. Сега мога вече да се позабавлявам. Стига толкова обяснения. Просто вълнуваща сцена на спасяване. Такъв искам да е следващият ми роман — само действие и драматизъм, без нови философски идеи. Роман за човек, който е овладял изкуството да се радва на живота, може би някакъв авантюрист, нещо като Франсиско дʼАнкония — но без философски речи. Какво облекчение ще бъде само!

У нея имаше останало доста напрежение. Отдадох го на разправията с Франк и я попитах дали иска да говори за това. Тя отговори със стоманен тон, че имаме само няколко часа заедно и че не бива да ги пилеем.

— Приоритети, скъпи — сурово каза тя. — Приоритети!

Сетне продължи да говори с жар как ще свърши „Атлас изправи рамене“. Радостта й изглеждаше искрена. Разказваше ми:

— Всички основни стачкуващи вече са в долината и битката като цяло е свършила. Правителството е рухнало. Нощ е. Голт и Дагни се разхождат в планините, високо над светлините на долината. Голт се оглежда и казва: „Пътят е чист. Връщаме се обратно в света“. И последният ред в романа гласи: „Той вдигна ръка и начерта в пространството върху пустата земя знака на долара“. Доларовият знак е символ на свободния ум и на свободната търговия. Разбира се, ще ме разпънат за това — за един такъв явен религиозен намек. Ще се опитат да замъглят истинското значение на жеста на Голт в контекста на историята.

Според мен краят беше великолепен и й го казах. Сетне добавих:

— Не само краят, но и цялата трактовка на Голт в романа има почти религиозен привкус — или май по-точната дума е „духовен“. Мисля, че тъкмо това поражда силата на романа да вдъхновява.

Разговорът ни за „Атлас“ ни беше отвлякъл в друг свят, както винаги ставаше. Когато се връщахме към апартамента, аз казах на Айн, че нямам търпение да правим любов. Тя се огледа, сякаш постъпваше предизвикателно дръзко, и придърпа ръцете ми около тялото си. Щом влязохме, отидохме направо в спалнята.

Фактът, че правехме любов в спалнята на Айн и Франк, беше труден за приемане. И все пак той си оставаше символ на нашата връзка в най-хармоничните й моменти. Не мога да си спомня и един конфликт в тази стая; в ума ми тя си оставаше място на пълна безопасност, едва ли не светилище.

Когато влязохме, аз отново усетих особената готовност, с която Айн винаги подхождаше към сексуалния акт. Като човек тя беше пламенна, и тази жар се проявяваше най-силно именно тук. Беше всичко, което можех да желая, като изключим игривостта. За нея нищо не беше случайно или фриволно. Когато се опитваше да се държи лековато, сериозността, с която се мъчеше да го постигне, будеше усмивка. Харесваше ми повече, когато беше самата себе си. Можеше да се забрави напълно и да се отдаде на преживяването.

И все пак аз не можех да се отърва от мощния прожектор на съзнанието й, от очите, които не пропускаха нищо. Когато й го казах веднъж, тя ми отвърна, че и у мен вижда същото.

— Ние не сме хора, при които сексът изключва съзнанието — каза тогава тя.

За мен винаги беше важно тя да се чувства желана, сексапилна, физически осъществена. Исках да й го дам — и то по чисто себични причини. Вярвах, че ако двама души наистина ги е грижа един за друг, те не само искат другият да е сексуално задоволен, но и да засилят и укрепят неговото сексуално самоуважение, чувството му за мъжественост или женственост. Тъкмо това не можехме да си дадем с Барбара.

Дори когато се отдаваше, Айн демонстрираше несравнимата си мощ. Имаше невероятно присъствие — и очите, и гласът, и жестовете й бяха жизнеутвърждаващи и вдъхваха увереност във всичко. Казват, че за много жени мъжката сила е афродизиак; за мен силата на Айн беше не по-малко еротична.

Накъдето и да отива тази връзка, казвах си аз, тъкмо за такива неща живее човек.

В секса има ритуали — не само физически, но и словесни: неща, които двойките с удоволствие повтарят всеки път.

— С теб — казваше тя — аз се чувствам напълно и абсолютно жена. Това е твоя заслуга.

— А с теб — отговарях аз — аз се чувствам напълно осъществен като мъж. Сякаш тъкмо аз съм типът мъж, който искаш. Това ми даде ти. Винаги сме имали невероятна интелектуална връзка. Ние сме толкова интимно свързани, че понякога ми се струва направо свръхестествено. Духовният мост помежду ни е невероятно солиден. Ние наистина сме сродни души — за толкова много неща мислим и чувстваме еднакво. А и да не ми се налага да обяснявам, да споря, да се защитавам или да се дърпам, след всичко, което съм преживял…

Тя вдигаше голия си крак във въздуха.

— Не мислиш ли, че имам хубави крака?

— Така е.

— Щяхме да сме страхотен отбор, ако бяхме връстници — замислено казваше тя.

— И сега сме добър отбор.

— Да, но иначе щеше да е направо неудържимо — в добрия смисъл. Можеш ли само да си представиш какво щеше да е?

Бях си го представял много пъти и й го казах. Мислех си какво щеше да е ако и двамата бяхме под тридесетте и израствахме заедно.

— Щеше да е идеално — искрено казах аз. Ласкаех се, че ако бях с нея от младите й години чертите в личността й, които понякога ме затрудняваха, нямаше да съществуват. Щеше да е по-ведра, нямаше да познава гнева, подозрението и горчивината. Щеше да е по-лека. С твърде много неща й се беше налагало да се справя сама.

Казвахме си, че нашата връзка е нещо като брак — „духовен брак“, който съществува в своя собствена вселена, „и то без да изневеряваме на Франк и Барбара“, бързаше да добави Айн.

Лежахме дълго, без да продумаме, плътно прегърнати. Часовникът на бюрото в другия край на стаята показваше, че Франк ще се прибере след около два часа. Внезапно Айн се усмихна дяволито.

— Жената е глина, която копнее да се превърне в кал — каза тя. Знаеше, че ще разпозная цитата от романа на Виктор Юго „Човекът, който се смее“.

— Това пък откъде ти хрумна?

— Познай.

— Добре де, ти задоволи ли копнежа си да се превърнеш в кал? — попитах аз.

— Твърдението е вярно, стига да знаеш как да го тълкуваш. Горкият Юго. Езическото и християнското непрекъснато са се борили в него. Написал е най-хубавите думи за секса по повод на жена, която трябва да приемаме за неморална. Но като писател, който е в състояние да разчете психологията на друг писател, мога да ти кажа, че в сърцето си той е бил на нейна страна.

Айн използваше репликата на Юго, за да постигне дълбоко лично себеразкриване, с намерението интелектуалната му форма да приглуши интимността на съдържанието му. С известно задоволство забелязах, че и тя можеше да се „отнася във философстване“ в трудни моменти.

Неволно започнах да разсъждавам върху цитата. Изречен от жена с високо самоуважение, той носи изключително еротично послание. Използван обаче от жена без самоуважение, която наистина търси упадъка, смисълът му е точно обратният, посланието е трагично. В устата на Айн думите може би подчертаваха желанието й да се отдаде на мъжката сила, да се откаже от всякакъв авторитет, да бъде третирана като инструмент на желанието на мъжа — стига, разбира се, това да е нейният мъж. Неудържимата й самоувереност за мен беше вдъхновение и предизвикателство.

— Ей, къде се отнесе? — попита тя. — За какво се замисли? Заслужавам си го, като вкарвам Юго в леглото…

— Мислех си, че в момента животът е точно такъв, какъвто трябва да бъде.

Въпреки периодичните си съмнения относно връзката и честите ми копнежи да се върна към първоначалната й форма, с удоволствие посрещах такива следобеди. Имаше моменти, в които чувствах, че съм точно там, където искам да бъда, и правя точно онова, което искам да правя. Нерешените проблеми с Барбара не ставаха нереални, просто си оставаха в напълно изолирана част от съзнанието ми и за мен нямаха никакво отношение към връзката ми с Айн. В такива моменти нереални ставаха по-скоро нерешените ми проблеми със самата Айн.

Един ден този следобед щеше да се превърне за мен в облян от слънце миг — един от последните ми непомрачени спомени от историята на нашата връзка.

През зимата на 1956 г. се чувствах така, сякаш целият Колектив е яхнал експреса, който с грохот се придвижва към завършването на „Атлас изправи рамене“. Възторгът и предвкусването на триумфа бяха основните ни теми за разговор. Бяхме дълбоко убедени, че Айн предлага на света нещо с неизмерима стойност — и интелектуална, и литературна, и социална — и че ще е практически невъзможно хората да пренебрегнат този факт. Трудно беше да не мислим, че можем да станем свидетели още приживе на философски и културен ренесанс — както и че ще бъдем част от него.

Същата зима завърших Нюйоркския университет, започнах да пиша книгата си за безпокойството (която така и не завърших), а психотерапевтичната ми практика стана доста натоварена. Чувството ми за мисия спрямо философията на Айн ставаше все по-силно и напористо. Каквито и да бяха другите ми цели, една от задачите ми беше да предам посланието й на света. Бях решил да изнеса лекционен курс по обективизъм малко след издаването на „Атлас“. Намерението ми беше да обясня позициите й в метафизиката, епистемологията, етиката, политическата икономия и литературната естетика, както и да вмъкна някои собствени идеи относно самоуважението, социалната метафизика, безпокойството и основите на едно положително отношение към живота. Виждах се като кръстоносец със свещена кауза.

Айн не проявяваше особен ентусиазъм към проекта за лекциите. Имаше съмнения дали ще бъде успешен финансово и се боеше, че ще се поставя в ролята на мъченик. Нямаше обаче нищо против това. Попита ме отново:

— Разбираш ли, че се превръщаш в мишена за обществото?

Колективът като цяло подкрепяше пламенно идеята и винаги ме разпитваха за последните ми планове, които бяха още в зачатък. Интересът и подкрепата им ме окуражаваха.

Едно от нещата, за което с Айн си блъскахме главите напоследък, беше какво име да дадем на нейната философия. Накрая тя предложи да я наречем обективизъм. Името беше приложимо спрямо теориите й за съществуването, познанието и ценностите. В метафизиката тя твърдеше, че реалността е обективна и абсолютна, съществуваща извън съзнанието, възприятията, вярванията, желанията, надеждите или страховете на който и да е човек. Съществуващото е онова, което е: „съществуването е идентичност“, А е А. В епистемологията поддържаше тезата, че човешкият ум е способен да постигне обективно познание за съществуващото. А в етиката твърдеше, че свойствените за човешките същества ценности могат да бъдат обективно демонстрирани — с други думи, че е възможен рационален морален кодекс.

Силата, с която Айн се противопоставяше на съвременната епистемологическа теория, беше не по-малка от съпротивата й срещу етическите и политическите теории, както бяхме научили с Барбара по време на първите си разговори с нея в Калифорния. Според Айн същото онова отхвърляне на разума, което в политиката се въплъщаваше във възраждането на склонността да се използва груба сила навсякъде по света, съществуваше и във философията под формата на култ към несигурността и епистемологичен агностицизъм. Тя настояваше, че съвременното политическо варварство е плод и следствие от философски нихилизъм. По време, когато нуждата от отговори по важни теми е въпрос на живот и смърт, казваше Айн, модерната философия предлага на хората единствено избор между един или друг вид ирационалност (или „мистицизъм“, по нейните думи). На първо място бяха „неомистицизмът“ или прагматизмът, позитивизмът и езиковият анализ, които учеха, че е безсмислено да се говори за „факти от реалността“, както и да се твърди, че човекът може да познава изобщо някакви факти. Сетне идваше старомодният мистицизъм, т.е. екзистенциализмът, който учеше, че човекът може да познае реалността, но не и чрез разума, а само чрез „кръвта и червата си“ (по думите на професора от Нюйоркския университет Уилям Барет, който защитаваше върховенството на „кръвта и червата“ над ума). За мен анализът на Айн на това надигане на ирационализма, което бе започнало още от времето на Кант и което обикновено минаваше за глас на науката, беше една от най-блестящите, предизвикателни и просветителски теми в речта на Голт.

Съгласих се, че „обективизъм“ е идеалното име за философския й подход. „Обективизъм“ решихме да напишем на знамето, под което щяхме да водим кръстоносния си поход.

Една съботна вечер през март 1957 г. Колективът седеше в дневната и чакаше Айн да се измъкне от кабинета си. Тя пишеше последните страници на романа. Докато се чудехме дали не трябва да си идем и да я оставим на спокойствие, някой отиде на пръсти до вратата на кабинета, за да прецени какво да правим. С гръб към вратата, Айн чу колебливите стъпки, изръмжа „ще те убия“ и продължи да пише.

След около час, тринадесет години, след като беше започнала романа, Айн се втурна да покаже на Франк думата „КРАЙ“.

Помня малко от тази вечер, с изключение на неустоимото чувство за тържество и радост — както и някакъв неясен, далечен намек за тъга, породен от мисълта, че една ценна част от живота ми си отива. Мислех си, че през всичките тези години Айн е била задължена да се потопи в една различна реалност, в света на „Атлас изправи рамене“, и че сега, след като беше завършила работата си, щеше да върне творбата си обратна в света, в който живеехме наистина. Само че грешах. Истината, ако и да ми отне известно време да я открия, беше, че Айн беше изгубена в тази различна реалност и нямаше да се върне. Тя беше като стачкуващите в собствения си роман, които, видели веднъж мечтата на Джон Голт, се отказват от всичко и изчезват, защото животът, който са водили дотогава, вече не е приемлив за тях.

Завършеният ръкопис беше вече в „Рандъм Хаус“. Айн бе приела редакторските предложения на Арчи Огдън за „Изворът“ и често хвалеше майсторството му. Не можеше да приема обаче намесата на Хайрам Хайдн. Смяташе се за пълноправен майстор в занаята, който няма нужда от услугите на редактор. А и в противовес на Огдън, който винаги се бе отнасял благосклонно към литературните й амбиции и й беше помагал да ги осъществи по-ефективно, Хайдн не проявяваше подобно разбиране към работата й, към литературните й принципи и цели. За нея повечето му предложения бяха неадекватни, направо обидни.

След като Хайрам не успя да се наложи и да я накара да съкрати речта на Голт, Сърф обеща да опита на свой ред. Но когато Айн се изправи пред него с въпроса: „А Библията би ли орязал?“ той беше достатъчно разумен да се откаже. След известно време ми каза:

— Айн може да бъде влудяваща, но мисля, че това е едно от нещата, заради които я обичам. Стои твърдо зад всичко, което смята за правилно.

Аз му се усмихнах и отговорих:

— Освен това речта е дълга точно колкото трябва.

Шегувах се, но и наистина го мислех. Вярно, речта наистина беше твърде дълга, но отговаряше на мащаба на книгата. За мен тя беше шедьовър на икономичността. Дори и днес твърдя, че речта, както и самата книга, трябва да се разглеждат и разбират в собствения си контекст, а не да бъдат съдени по външен стандарт, който може да се окаже напълно неадекватен.

Денят на издаването беше определен за октомври. С Барбара решихме да организираме на Айн парти — изненада, на което Колективът да покани всички ключови фигури от професионалния й живот: семействата Сърф, Клопфър, Хайдн, Колинс и Огдън. Събитието щеше да се проведе в частна зала в хотел „Плаза“. Франк направи цветната аранжировка.

В поканите до гостите пишеше да не й казват за партито. Тя мислеше, че Франк ще я заведе в елегантен ресторант, за да празнуват в тесен кръг.

Когато Франк я въведе в залата, където всички гости вече се бяха събрали, Айн замръзна. След това хвърли пълен с упрек поглед към Барбара и мен и заяви ледено:

— Не обичам изненадите.

Настроението ми се изпари. Сетне си казах, че е трябвало да го очаквам; Айн не можеше да понася липсата на контрол, особено когато ставаше въпрос за кариерата й. Беше очаквала различна вечер. Сега трябваше да промени очакванията си, а подобни промени не й се удаваха лесно.

Всички се мъчеха да я развеселят, и в крайна сметка Бенет успя. Тя беше във възторг от цигарите, които той беше поръчал да направят: на тях беше отпечатан в блестящо златно доларов знак (като на цигарите, които пушат стачкуващите в „Атлас“), и на всяка кутия имаше герб на „Рандъм Хаус“ и надпис „Кой е Джон Голт? В «Рандъм Хаус» знаят“. Тя изглежда изпита неподправено удоволствие, когато гостите вдигнаха тост в нейна чест и заговориха за това колко е важна работата й и колко я ценят като човек. Само аз и Барбара знаем колко пъти през следващите месеци и години Айн с плашеща безмилостност ни е натяквала за тази вечер, за това, че сме дръзнали да предприемем някакво действие, свързано с нея, без нейното одобрение.

Въпреки че празничният дух на вечерта се възраждаше с разведряването на Айн, аз не храня особено щастливи спомени от тогава — помня само последвалите упреци.

— На Колектива явно дотолкова му стига умът — казваше тя, — но от вас с Барбара не го очаквах. Особено от теб.

Значително по-добре се чувствах през следващите седмици, когато Айн се допитваше до мен за корицата на „Атлас“: тя сама бе написала текста, а аз го намирах за великолепен. Филис Сърф, съпругата на Бенет, направи снимката, която щяха да сложат на трета корица. Айн даде на мен и на Барбара по една снимка с посвещение, в което има леко изменен цитат от речта на Голт и в което сме наречени „съратници в победата“.

В екземпляра от книгата, който подари на Барбара, Айн я поздравява за всичките им споделени „ценности“. С неустоима усмивка тя ни попита:

— Има ли нужда да обяснявам какво означава „всички“ в това изречение?

Барбара отговори с не по-малко топла усмивка:

— Не, Айн, няма.

В моя екземпляр Айн отбеляза важните дати — деня, в който се запознахме, както деня, в който се връщахме с колата от Торонто: „На Нейтън — за онова, което си бил на четиринадесет, за онова, което беше на 2 март 1950 г., за онова, което беше на 13 септември 1954 г., за онова, което си сега, и завинаги — Айн“.

Малко след излизането на романа един журналист, който интервюираше Айн, я попита какво има пред вид, като пише за мен като за неин „интелектуален наследник“. Тя отговори:

— Това означава, че господин Брандън е най-последователното въплъщение на онова, за което пиша, че разбира философията ми по-добре от който и да е друг и че представлява следващото поколение, което ще продължи работата ми.

Не беше особено лесно да изглеждам уравновесен и нехаен в този момент; истината е, че се чувствах глупаво. И все пак отчаяно исках да бъда достоен за нейното доверие.

Айн не беше доволна от рекламата на „Рандъм Хаус“; вече беше се скарала с Бенет по този въпрос и искаше да я придружа на среща с него. Тя харесваше идеята ми да използваме великолепния портрет на Франк, който ме беше впечатлил при първото ми посещение в дома им, да му сложим надпис „Това е Джон Голт, който каза, че ще спре двигателя на света — и го направи. Запознайте се с него в «Атлас изправи рамене»“. Стилизацията на портрета излъчваше сила, която щеше да свърши чудесна работа.

Формулировката на надписа беше колкото на Айн, толкова и моя, и на Бенет цялата идея искрено му допадна.

Една вечер в началото на есента Айн, Франк, Барбара и аз излязохме с колата, за да отидем на вечеря в един от любимите си ресторанти. Айн беше в особено приповдигнато настроение. Аз обаче се чувствах потиснат. Притеснявах се от онова, което знаех за културата по онова време, и от мисълта, че романът е толкова радикален като възглед и толкова различен от доминиращите мнения, че нямаше как да не се натъкне на ужасяваща враждебност — по-ужасна от всичко, което Айн очакваше.

Бавно, колебливо, без да знам доколко и как да изкажа притесненията си, аз си позволих да ги спомена гласно, макар и не твърде ясно. Айн ме стрелна гневно и нетърпеливо — и чувството беше насочено не толкова към мен, колкото към начина ми на мислене.

— Не искам да слушам за „предчувствия“ — каза ми тя. — Ако не можеш да изкажеш идеите си по-конкретно, по-добре мълчи. Защото ако не пробия този път, ако книгата не получи все от някого разбирането, което заслужава, и то от някой сериозен ум, а не просто от почитатели, значи с мен е свършено. Свършено е с връзките ми с обществото и с този век. Ще изляза в стачка. Имаш добри инстинкти за културата. Знаеш как да я разчиташ. Това ли предчувстваш, че ще трябва да направя?

Уверих я, че само се опитвам да обърна внимание на всяка възможност. След няколко минути тя отново беше ведра и в еуфория. Не и аз.

Централата на „Рандъм Хаус“ тогава беше на ъгъла на „Медисън авеню“ и Петдесет и първа улица. Издателството заемаше едното крило от голяма облицована с пясъчник сграда, в остатъка от която се помещаваше седалището на Нюйоркската архиепископия. Важните нови книги обикновено се излагаха на витрината на „Медисън авеню“. С нетърпение чаках деня, в който ще видя там „Атлас изправи рамене“, и една вечер, седмица преди датата на официалното излизане на 10 октомври 1957 г., Айн, Франк, Барбара и аз отидохме с колата до издателството, за да видим дали романът вече е изложен. Там беше — един-единствен екземпляр, ярко осветен, без други книги наоколо. Стояхме там с щастливи усмивки. След това Барбара не издържа и каза нещо, което я издигна задълго в очите на Айн:

— Ама това сме ние!

Айн се засмя — весел, безгрижен смях на малко момиче, смях от чиста наслада. Никога повече нямаше да я чуя да се смее така.

11.

Няколко месеца преди издаването на „Атлас“ Бенет Сърф покани Айн да говори на едно обучение по продажби в „Рандъм Хаус“. Всички имаха високи очаквания към книгата и стаята жужала от вълнение. Един от търговците я попитал на шега дали може да обобщи философията си, докато стои на един крак. Айн отговаряше с възторг на подобни предизвикателства. Тя вдигнала единия си крак и отговорила:

— Метафизика — обективна реалност; епистемология — разум; етика — личен интерес; политика — капитализъм.

Гордееше се с мигновената връзка, която можеше да установява в такива моменти. Търговецът започнал да ръкопляска.

Когато Айн разказваше тази случка аз мислех, че е изключително вълнуващо нещо толкова експлозивно като „Атлас изправи рамене“ да има нещо общо с обучение по продажби или с други някакви рутинни събития от издателския бизнес. Радвах се на чувството за връзка с „обичайната реалност“.

Не ми се струваше странно, че Айн е решила да предложи на света нови философски възгледи с помощта на роман. Беше ми казала:

— Така или иначе всички световни религии си имат собствени митологии — приказки, притчи, какви ли не истории, които да драматизират и илюстрират абстрактни ценности и правила. Въпреки че не така бях замисляла романа, в крайна сметка той се превърна точно в това — в митология, която конкретизира чрез действията на образите значението на моята философия.

Казваше на двама ни с Барбара:

— Знам, че предизвиквам културна традиция на две и половина хилядолетия.

Беше го споделяла и с Колектива, и с Бенет Сърф и Доналд Клопфър. Предупреждаваше ги да не очакват, а още по-малко да разчитат на благоприятни отзиви. Не мисля, че й вярваха напълно, даже и самата тя май не си вярваше напълно.

„Ню Йорк Таймс“ възложи рецензията на Гранвил Хикс, бивш член на Комунистическата партия и бивш апологет на сталинизма. Това беше същият редактор, който преди години в „Макмилан“ се беше противопоставил на издаването на „Ние, живите“.

Статията се появи на 13 октомври в неделното издание на „Бук Ревю“. Когато видях името на Хикс, бях шокиран. Мислех си, че такъв избор е върхът на ирационалността и несправедливостта; още не знаех колко типично е това за „Таймс“. Малцина рецензенти се чувстваха морално задължени да изкажат ясно за какво става въпрос в книгата, преди да започнат да я оценяват. И това не знаех тогава.

„Тази гигантска книга — пишеше Хикс — е по-скоро демонстративна, отколкото литературна работа… По никакви литературни критерии не може да се нарече сериозна творба… Книгата е написана от чиста омраза.“ Рецензията нападаше романа на всяко мислимо равнище. Спомням си изключително ясно сащисването си и неспособността да разбера как някой, дори и това да е Гранвил Хикс, може да си позволи такова безчестие и такава липса на интелектуални скрупули.

Айн демонстрираше почти пълно безразличие към рецензията. Останах с впечатлението, че само й е хвърлила един поглед. Когато видя шока и страданието в очите на Барбара, тя каза меко:

— Скъпа, какво очакваш от един колективист? Не бива да позволяваш такива неща да те нараняват. Пък и най-лошото тепърва предстои.

Предсказанието й се оказа вярно. „Голт всъщност защитава диктатурата“ — заявяваше Робърт Кирш в „Лос Анджелис Таймс.“ „Смазването на слабите в полза на силните се посреща с пълно одобрение“ — написа Патриша Донеган в „Комънуил“. „Философията, защитавана в «Атлас изправи рамене», казваше рецензентът на друг нюйоркски вестник, «прави отравянето на водопровода да изглежда като едно наистина благо изкуство.»“ Неколцина писачи сметнаха този израз за изключително остроумен, тъй като той започна да се появява — без позоваване на автора — и в други рецензии.

Въпреки че Айн четеше съвсем малко от тези писания, аз се насилвах да прочета всяко едно. Казвах си: „Това е светът, в който живееш. Научи се да го разбираш. Изправи се срещу истинското лице на битката, която се каниш да водиш“.

„Гнусни дрънканици“, прочетох в една рецензия. „Смахнати умозаключения“, пишеше в друга. „Отвратителен стил“, гласеше трета.

— Разбира се, политическите либерали и интелектуалците левичари ще намразят книгата — често ни казваше Айн, — но само почакайте. Най-лошите нападки ще дойдат от религиозния лагер.

И отново се оказа права. Нито една враждебна рецензия не може да се сравнява с ожесточението на Уитакър Чеймбърс в консервативното списание на Уилям Бъкли „Нашънъл Ревю“.

Айн се беше запознала с Бъкли преди това и той я беше поканил на чай. Със свойствената си праволинейност тя беше попитала практикуващия католик:

— Кажете ми, как е възможно интелигентен млад мъж като вас да вярва в Бог?

По-късно, когато разказваше на мен и Барбара за срещата, тя обобщи впечатленията си от Бъкли по следния начин:

— Умен, но интелектуално лековат. Опортюнист, изключително „социален“, без истински интерес към идеите. А е и потенциално опасен, ако се добере до влияние, защото казва на хората, че капитализмът се основава на религиозната вяра, което предполага, че разумът и науката са на страната на колективистите.

Уитакър Чамбърс беше разкаял се комунистически шпионин, който беше преминал в религиозния лагер. Да очакваме от него да рецензира почтено книга, чиито ценности бяха пълна антитеза на неговите собствени във всяко едно съществено отношение, беше все едно да искаме да се откаже от душата си, все едно дяволът да рецензира Библията. Той обвиняваше романа в защита на грубия материализъм и на диктатурата и мълчаливо равняваше идеите му с нацизма. „Доларовият знак — пишеше той — не е просто провокация… Той има за цел да подчертае факта, че човечеството е готово да се подчини на силата на технократски елит. От почти всяка страница на «Атлас изправи рамене» може да бъде чут глас, който с болезнена неизбежност нарежда: «Към газовата камера, ходом — марш!»“.

Не знам дали Айн изобщо беше прочела цялата рецензия; твърдеше, че не е. Гласът й беше леден, когато каза на Колектива:

— Ако целта на Бъкли е да се представи публично за защитник на капитализма — и тогава Бог да пази тази страна, — то аз ще съм единственият човек, който той и неговата банда ще се опитат да дискредитират и унищожат.

Като цяло Айн беше безразлична към Чеймбърс; Бъкли беше онзи, когото осъждаше, защото той се проявяваше публично като защитник на капитализма и свободата. Тя знаеше, че не е такъв, и подчертаваше, че той просто говори в полза на различни правителствени мерки за контрол в сравнение с либералните си противници. Най-малкото защитаваше цензурата, за да се защитял „общественият морал“, както и наборната военна служба.

— Той защитава собствеността, но не и човешкия живот — с отвращение казваше Айн. Скоро презрението й към него стана широко известно; тя отказваше да седи в какъвто и да е президиум редом с него и отказваше да седне на каквото и да е политическо или социално събитие, на което той се изправяше да говори.

Спомням си за едно посещение у Айн година или две след рецензията на Чеймбърс, когато видях пощенска картичка, която Бъкли й беше написал от нюйоркски ресторант с въпроса защо да не са приятели. Айн предположи, че е бил пиян, когато я е писал. Присъствах при друг случай, когато той й се обади, за да я подразни за обидчивостта й и да й предложи да се помирят. Тя отново каза:

— Звучеше така, сякаш е пиян.

Имаше и много възторжени рецензии за „Атлас изправи рамене“, но повечето от тях бяха от издания извън Ню Йорк. Имаше обаче две изключения. В „Мирър“ Рут Алегзандър писа: „Айн Ранд е обречена да остане в историята като най-видният романист и задълбочен философ на двадесети век“. В „Хералд Трибюн“ Джон Чембърлейн публикува дълга и страстно положителна рецензия, в която възхваляваше „Атлас“ като шедьовър с великолепна, вдъхновяваща визия, и само в последния абзац изразяваше недоволството си от факта, че Айн е решила да „пренапише“ Нагорната проповед, тоест да предизвика християнския морал. Въпреки че оценяваше практическата стойност на рецензията му, поне що се отнася до продажбите, забележката му за Нагорната проповед разруши в очите на Айн всякакво лично значение, което похвалите му можеха да имат за нея. Тя се ядосваше и заради решението му да нарече романа алегория. „Моите образи не са символи“, заяви тогава тя. Когато по-късно разсъждавах върху романа, реакцията й ме озадачаваше, защото ако и образите наистина да не са буквално символи, те не могат да се приемат и напълно реалистично. Сега вече съм убеден, че книгата може да се оцени най-добре като смес от романтика, реализъм и алегория, и че в това отношение Чембърлейн е бил по-скоро прав.

Рецензиите, които идваха от цялата страна, често възхваляваха литературните качества на романа. Наричаха Айн велик стилист, майстор на сюжета, експерт при съгласуването на идеи, действие и напрежение. Темите в романа бяха описани като „предизвикателни“, „дръзки“, „вълнуващи“, „провокативни“, „стимулиращи“, та дори „революционни“.

Само че нападките бяха значително повече от възторжените отзвуци. Отрицателните рецензии въплъщаваха същата злобна неприязън, която виждах и в нюйоркските издания, и понякога дори използваха същия език. Сякаш имаше някаква невидима телеграфна мрежа и по всеки кабел течеше едно и също съобщение: „Спрете Айн Ранд. Направете всичко необходимо, за да я дискредитирате“.

Предчувствах, че ще има несъгласие, но не бях предвидил колко жестока ще бъде враждата, колко много бяс и истерия ще се излеят. Не бях и сънувал колко широко ще се разпространи изкривеното тълкуване на идеите на Айн. За мен опонентите й си хвърляха думите на вятъра. Сравняваха философията й с тази на Хърбърт Спенсър, Спиноза или Хобс, което само разкриваше философската им неграмотност. Онова, което не правеха обаче, беше да определят точно и след това да предизвикат идеите, зад които всъщност седеше Айн. Никой не написа: „Айн Ранд твърди, че човек трябва да избира ценностите и действията си с помощта на разума; че индивидът има право да съществува заради самия себе си, без да се жертва за другите, но и без да жертва другите за себе си; никой няма право да търси ценности от другите с физическа сила или да налага идеи на другите с физическа сила, като според нея такива идеи са погрешни, зли и социално опасни“.

Бях готов да чуя неща като „В защитата си на свободата и индивидуалните права Айн Ранд отива твърде далеч“. Нищо обаче не можеше да ме подготви за обвинението, че защитава диктатурата — нито бях виждал, нито бях чел нещо подобно, нито Айн ме беше предупреждавала, дори и в най-мрачните си предчувствия преди публикуването на книгата не бях стигал до подобна мисъл.

Сега е времето да почувстваш, казвах си аз, борейки се с чувството, че съм потънал в някакво развихрило се безумие. Сега е времето да се опиташ да разбереш.

Айн беше еднакво безразлична към похвали и критики. Веселието като цяло беше изчезнало от поведението й и тя излъчваше леденото спокойствие на затворен в крепост човек, който очаква дълга обсада.

— По-рано е, отколкото си мислите — казваше на всички ни тя. — Исторически погледнато, по-рано е, отколкото дори и аз си мислех. Не нападките са депресиращи — тях ги очаквах, — а отсъствието дори и на един първокласен ум със значителна репутация, който да се изправи и да каже на всеослушание какво всъщност е „Атлас“. Някой, достатъчно силен, за да го чуят. Все пак разчитах на някакво по-добро разбиране.

Авансовите продажби на книгата бяха високи. След това, може би в отговор на отрицателните рецензии, продажбите започнаха да спадат. Но след като все повече читатели започнаха да споделят мнението си, те отново тръгнаха нагоре и така и не спряха; романът остана на първите места в списъка с бестселърите на „Ню Йорк Таймс“ доста време. По-късно, когато стана очевидно, че книгата е на път да се превърне в класика и че нищо и никой няма да успее да я спре, Бенет Сърф отбеляза:

— През всичките тези години, откак изобщо се занимавам с книгоиздаване, не съм виждал никога подобно нещо. Да пробие при такава буря от възмущение!

Въпреки това промяната в поведението на Бенет беше явна. Очевидно беше, че самият той е бил засегнат от безбройните клевети — не само из книги и статии, но и по вечери и коктейли, в литературните кръгове, във всяко кътче на света, из който се движеше. За издаването на „Атлас“ го мъмреха дори приятели и съдружници. Той все по-рядко споменаваше колко дълбоко е бил повлиян от идеите в книгата и правеше всичко възможно да подчертава онова, с което не беше съгласен.

Не се изненадвах. Спомням си един разговор, при който той ми каза:

— Мисля, че Айн е права за много неща. Едно от тях е например уважението й към личните достижения. Другото е съпротивата й срещу социалната държава, или поне срещу повечето й елементи. Само че това не бива да се изрича. Трябва да се хвърлят социални програми на хората — също както се хвърля месо на глутница вълци, — дори и тия програми да не постигат разтръбените си цели и дори да са погрешни от морална гледна точка.

— Но защо? — попитах аз. Бенет се наведе напред и прошепна, сякаш споделяше тайна:

— Защото иначе ще те убият. Масите ще те убият. Те мразят интелигентността. Завиждат на способностите. Ядосват се на богатството. Трябва да им хвърляме по нещо, за да ни оставят да живеем.

На това аз отвърнах:

— Май ние уважаваме човешките същества повече от вас.

В този момент вече знаех, че не това е човекът, който ще се опита да удържи на бурята, която вече се надигаше.

Всички смятахме, че успехът на „Изворът“ вече е утвърдил Айн в достатъчна степен, така че „Атлас изправи рамене“ да бъде признат и оценен по-лесно въпреки неизбежните атаки.

— Грешахме — каза Айн. — Историята с „Изворът“ се повтаря. „Атлас“ също ще трябва да си пробива път от уста на уста, въпреки цялата публична опозиция. Само дето сега съм по-известна, така че може да стане по-бързо.

Днес и от двете книги са продадени милиони копия и продажбите продължават да процъфтяват — и с твърди, и с меки корици. Общите продажби на всичките й книги надвишават двадесет милиона екземпляра.

Малко след издаването на „Атлас“ Айн се появи в телевизионното шоу на Майк Уолас „Нощен ритъм“. Уолас я попита как се отнася към потопа от критики. Тя отговори с цитат от любимото си стихотворение — „Ако“ на Ръдиърд Киплинг:

— „Ако негодник истината твоя в капан превърне за глупци…“ — сетне добави: — Мога да го понеса. Не до глупците се опитвам да стигна.

Телевизионният канал получи след това куп ентусиазирани обаждания и писма, както ставаше винаги, след като Айн се появеше по телевизията.

С Майк Уолас станаха приятели. Подобно на Бенет Сърф, Уолас изглежда беше либерал. Въпреки това обаче Айн го намираше за интелигентен и смел и често споменаваше името му като чудесен пример за това, че разговорите с либералите й се удават понякога по-лесно, отколкото тези с консерваторите. „Пред Майк човек може да се аргументира“, казваше тя. Заради интереса му към нейните идеи, независимо от множеството различия помежду им, Айн на шега го наричаше „спътник на обективизма“. Харесвах Майк, също както харесвах и Бенет, но бях по-внимателен от Айн, тъй като чувствах неустоимо желание да я защитавам; знаех, че и двамата мъже не са непоклатими съюзници. „А на война, мислех си аз, това е стандартът, по който съдим за хората.“

Най-много от всичко Айн искаше да открие умове — мъже и жени от типа, за който тя пишеше. Беше си представяла, че щом разкрие „Атлас изправи рамене“ пред света, ще успее да ги открие. Тя изменяше прословутите думи на Джордж Вашингтон „нека издигнем знаме, под което да се стекат мъдрите и честните“ и казваше: „Издигнах знаме, но под него не се стекоха мъдрите и честните“. Тя оценяваше, макар и някак повърхностно, похвалите за „Атлас“, и беше доволна от ръста на продажбите, но дълбоко в себе си беше разочарована. Никак не се впечатляваше от интелектуалния калибър на онези, които пишеха благосклонно за нея. Беше очаквала да получи от някой наистина културен човек, от публична фигура с влияние, едно по-задълбочено разбиране.

Ние в Колектива бяхме всъщност нещо като „семейство“ — вътрешни хора, възпитани от самата нея. Тя копнееше за външен човек, някой, когото не беше обучавала, неин съвременник с очи, които да виждат, и глас, който да се чува. Такъв човек така и не се появи.

— Как приема Айн отзивите за „Атлас“? — питаха ме членовете на Колектива, а аз отговарях:

— Тежко. Много тежко.

Опитвах се да им обясня гледната точка на Айн.

— Не е ли щастлива заради продажбите? — казваха те, а аз отвръщах:

— Разбира се, че е щастлива, но продажбите не са всичко. Тя търси нещо по-лично.

Те говореха за разочарованието и неразбирането си само помежду си. Пред Айн се чувстваха задължени да надянат маска на спокойствие и увереност, за да не прехвърлят върху нея товара от онова, което преживяваха.

— Как приема Колективът отзивите за „Атлас“? — питаше ме Айн, а аз вдигах рамене и отговарях:

— Е, знаеш как е. Доста са стреснати, предполагам.

Тя се усмихваше тъжно и казваше:

— Не мога да им помогна. Не и този път. Не и с това. Мога ли да поверя на теб да им разкриеш правилната философска перспектива?

Уверих я, че може. В много случаи тя им четеше лекции за състоянието на културата, полагайки усилия да повдигне духа им — а несъмнено и собствения си.

Само с Барбара можех да говоря напълно открито за болката си, също както и тя можеше да сподели своята.

— Що за свят е това? — казвах аз, а тя, стиснала устни в плен на собственото си притеснение, кимаше в знак на съгласие. Понякога се прегръщахме, за да намерим подкрепа и топлота.

— Сега е наш ред — казвах аз. — Айн направи достатъчно. Има право на малко почивка. Ние трябва да продължим работата.

Стояхме в центъра на бойно поле, привързани един за друг по-здраво от всякога от обща кауза, от обща мечта — и от общо страдание. Мислех си, че с Барбара все още можем да постигнем истински брак, брак на съратници. Някои мечти умират наистина бавно.

През януари 1958 г., няколко месеца след издаването на „Атлас изправи рамене“, аз започнах да изнасям цикъл лекции, озаглавен „Основни принципи на обективизма“, който представляваше системно изложение на философията на Айн, включително и аспекти, които не беше включила в творбите си, както и материали от работата ми като психолог.

— Дано да не те наранят — каза ми Айн.

Не знаех нищо за бизнеса с лекции и бях попитал Айн дали може да ме свърже с някого, който да може да ми даде някой и друг практически съвет. Айн говори с няколко души, но щом чуеха, че млад, неизвестен психолог, който не работи в университета, предлага лекции по философия в хотелска зала, общото мнение беше, че подобно начинание е крайно непрактично и подходящи съвети няма. Скептицизмът и липсата на ентусиазъм у Айн също нарастваха, особено в мрачните й моменти, които настъпваха все по-често, въпреки растящите продажби на романа.

Не знаех дали ще успея или ще се проваля. Знаех само, че трябва да опитам — не само защото философията на Айн беше толкова важна за мен и защото исках да я разпространявам, но и защото изпитвах нуждата да направя нещо пред безкрайната враждебност, която ни заобикаляше. Лекционният курс ми даваше отдушник, така че да не се чувствам пасивен и безпомощен. Мотивът ми беше себичен — това си беше моята битка за моите идеи.

Помолих я да ми заеме всички „интелигентни“ писма от почитатели, живеещи в радиус от сто мили около Ню Йорк, за да приготвя списък с адреси. Барбара печаташе писмата на машина, а аз ги изпращах до всеки един от тези хора с покана да се запишат в курса. Той се състоеше от двадесет лекции, изнасяни веднъж седмично, на обща цена седемдесет долара. Наех една стая в хотел „Шератон-Ръсел“ на „Парк авеню“ и Тридесет и седма улица, на две пресечки от жилището си. Първоначалното ми вложение беше за канцеларски материали, марки и наем на помещението. Айн нямаше финансово участие в начинанието — нито тогава, нито по-късно; проектът си беше изцяло мой. Все пак тя се съгласи да идва за въпросите в края на всяка лекция и присъствието й се оказа изключително ползотворно.

През зимата и пролетта на 1958 г., когато курсът беше изнесен за пръв път, имах 28 слушатели. Когато го предложих отново, слушателите бяха вече 45, на третия път, през февруари 1958, броят им скочи до 65, след което продължи да расте, докато не стигна накрая до около 160 души на курс. Лекциите се изнасяха два пъти годишно и студентите се увеличаваха благодарение на ентусиазираните отзиви, както и на малките обяви, които започнах да пускам в нюйоркските вестници, предимно в „Таймс“. Последното беше идея на Барбара, която се оказа наистина блестяща.

Проектът започна под името „Лекциите на Натаниъл Брандън“, а по-късно регистрирахме и института „Натаниъл Брандън“. Причината да изберем това име, вместо, например „Институт по обективизъм“, беше желанието ни да установим определена публична дистанция между Айн и мен, да покажем, че като предприемач аз действам изцяло за своя собствена сметка, ако и да разполагам с интелектуалното одобрение на Айн.

Едно от най-вдъхновяващите неща около проекта беше големият интелектуален калибър на някои от слушателите — от шестдесетгодишен професор по физика, през двадесет и седем годишен доктор по икономика до преждевременно развито шестнадесетгодишно момиче. Студентите идваха от всякакви среди и професии: бизнесмени, домакини, адвокати, секретарки, студенти, лекари, учени, брокери, медицински сестри, учители, психиатри, инженери. Много от хората, изиграли важна роля за основаването на Либертарианската партия, която днес е третата по големина в страната, са минали един или няколко курса в Института „Натаниъл Брандън“. Студентите скоро поискаха още програми, така че аз създадох курса „Критичен анализ на съвременната психология“. Поканих и други членове на групата да изнасят лекции. Барбара подготви курс, озаглавен „Основни принципи на ефикасното мислене“. Тъкмо тя създаде понятието за психоепистемология, което по-късно използвахме в творбите и лекциите, посветени на обективизма, и този курс беше плод на нейните разсъждения по темата. Ленард четеше „Критична история на философията“, Мери Ан — „Естетиката във визуалните изкуства“, а Алън Грийнспан водеше „Икономиката на свободното общество“. През следващите години бяха включени и други курсове, включително и такива, в които представях еволюиращите си психологически теории.

В началото единствената ми цел беше да представя структурирано и научно идеите на Айн, в които бях вплел и някои от собствените си. Не знаех, че съм на път да създам философско движение.

По-късно, когато Айн ми обърна внимание какво съм постигнал, аз протестирах с думите, че нейните романи са предизвикали появата на това движение.

— Не — отговори тя. — Моите романи създадоха читатели. Институтът „Натаниъл Брандън“ създаде движението. Преди да се появи той, идеите ми нямаха свое огнище, нямаше място, където хората да могат да изучават философията ми систематично, да се срещат, да формират групи и да координират усилията си, за да разпространяват тези идеи. Всичко това започна с твоите лекции. Ти популяризира името „обективизъм“.

През есента на 1958 г. беше вече очевидно, че Айн затъва в дълбока и упорита депресия. Нито продажбите на романа, нито потопът от писма на почитатели, нито пък купищата интересни хора, с които се срещахме, успяваха да я развеселят за повече от няколко часа или да предизвикат у нея желанието да пише отново. Мисълта за друг проект, за какъвто и да е друг проект, вече я изтощаваше. Всеки ден тя седеше часове наред на бюрото си и редеше пасианси. Играта се беше превърнала в метафора за това къде вижда мястото си. Не четеше. Почти не отговаряше на писма. Тялото й се разкъсваше от куп малки болежки. Беше написала роман за човек, който спира двигателя на света; сега сякаш собственият й двигател беше спрял.

Виждаше се приклещена в блато от посредственост, злоба и страх. Беше намерила почитатели, но не и защитници. Виждаше лъжите, погрешните интерпретации, отхвърлянето, опростенчеството, които придружаваха романа, докато мислители и писатели, които тя смяташе за треторазредни, биваха хвалени като „сериозни“, „значими“ и „задълбочени“. Даваше интервюта на журналисти, които идваха с готовност, с уважение и, на пръв поглед, с добри намерения, само за да напишат след това някаква глупост, която да изкриви всяка мисъл, която се беше опитала да изрази пред тях. Чуваше тоталитарни утописти и авторитарни либерали да я наричат „фашистка“, само защото се противопоставяше яростно на колективизма. Чуваше как я хвалят ентусиасти, чието разбиране за нейните творби беше повърхностно, неточно, дори фриволно. Оплакваше се, че се чувства като възрастен, осъден да живее в свят, съставен от деца, някои от които може и да са „добри деца“, но все пак си остават деца.

В началото не разбирах колко сериозно е състоянието й. Мислех си, че преживява закъсняло спадане на напрежението след тринадесет години на силни емоции, придружавали писането на „Атлас“. Обикновеният живот не можеше да се сравнява с това. При много от нашите разговори от лятото на 1958 г. насетне, в продължение на почти две години, тя се разплакваше, щом започнеше да описва как вижда света и собственото си място в него, и ми доверяваше, че плаче почти всеки ден. Това ми се стори шокиращо нехарактерно за нея и разбрах, че съм подценявал силата на страданието й, към което изпитвах безгранично и болезнено съчувствие.

Всеки ден провеждахме дълги телефонни разговори. Посещавах я две или три вечери седмично, понякога сам, друг път с Барбара, за да можем да обсъдим как по-добре да тълкуваме събитията, които бяха толкова тежки удари за амбицията, енергията и ентусиазма на Айн. Тези срещи често траеха до пет-шест часа сутринта.

Мъката й направо ми късаше сърцето. Знаех, че в нейно присъствие трябва да излъчвам спокойствие, ведрост и увереност, че отговори има и че ще ги намерим. Понякога беше трудно да се преборя със собственото си отчаяние. Склонността ми към потискане на емоциите се засили през този период.

Колективът беше понесъл тежък удар.

— Как е възможно — питаха те в събота вечер — да ни обвиняват, че защитаваме пълната политическа противоположност на онова, което всъщност казваме?

— Това е временно отклонение, ще отмине — казвах аз, опитвайки се едновременно да вдъхна увереност на приятелите си и надежда на Айн. — Вижте само историческия и социалния контекст. Тази страна е родена като бунт срещу европейската аристокрация, така че има традиционна враждебност към всяко нещо, което дори малко намирисва на елитаризъм. И все пак самият Джеферсън говори за Америка като за дом на „естествената аристокрация“ — не аристокрация на наследените привилегии, а аристокрация на способностите — а и „Атлас“, разбира се, подкрепя тази идея. Така или иначе някои индивиди постигат повече, създават повече и допринасят повече от останалите. Всички хора са равни пред закона, или поне би трябвало да са, но в никакъв случай не са равни по интелект, талант и производителност. Само дето живеем във век, в който този факт не се признава особено широко. Потънали сме в океан от егалитаризъм и Господ да е на помощ на онзи, който дръзне да каже, че Томас Едисън превъзхожда в нещо селския кретен. „Атлас“ казва, че разликата между заслуженото и незаслуженото, между компетентния и некомпетентния трябва да се приеме, а врагът пищи: колко жестоко, колко недемократично, колко антисоциално! А и не забравяйте колко усилия е положила левицата да създаде представата, че всеки, който се противопоставя на социализма или комунизма трябва да е фашист — и либералите напълно са попили тази представа, само че са й сменили етикета и твърдят, че който се противопоставя на социалната държава, е фашист.

— Добре де — възмущаваше се някой от Колектива, — но нали Айн е най-яростният опонент на фашизма, както и на всеки друг вид етатизъм в историята. Тия хора не могат ли да четат?

— Това няма значение — намесваше се Айн. — Левицата не се интересува какво съм казала, те са съзнателно безчестни. Въпросът е — ами хората, които защитавам? Способните? Те къде са? Защо не се изправят? Защо не проговорят?

Аз вдигах рамене и млъквах, защото за тези въпроси нямах отговор.

Започнах да чувам една реплика от Айн, която тя щеше да изрича все по-често през годините:

— Ти си моята връзка с реалността. Без теб нямаше да знам как да живея в този свят.

В началото и през ум не ми минаваше, че тези думи могат да се превърнат във все по-тежък товар заради отговорността, която падаше на плещите ми. Тогава ги приемах с гордост и болка — гордост, че съм в състояние да дам толкова много на Айн, и болка при мисълта, че изобщо се налага да го правя.

Понякога й казвах:

— Всичко лошо, което казваш за света, е вярно. И все пак, честно казано, има моменти, в които си мисля: ти написа „Атлас изправи рамене“. Пред този факт как е възможно другото изобщо да има някаква важност? Как може да те застигне някаква болка? Как може нещо такова да има значение?

Айн се усмихваше тъжно и отговаряше:

— Понякога и аз си повтарям същото. Казвам си, че така трябва да се чувствам. Представям си, че Голт се чувства именно така. Ако греша, ако има нещо, което не виждам, не знам какво е то. Ето защо се побърквам, нощ след нощ, в търсене на отговори. Не съм пасивна, не се отказвам от своето като хората, които презирам. Не спирам да мисля. Мисленето е единственото, което правя в момента.

Оплакваше се, че вече е изгубила всякаква представа за кого се отнасят думите й: „Състоянието на културата е много по-лошо, отколкото си представях“. Казваше, че не може да се бори с въшки, че не може да се изправи срещу противник, към когото единственото, което изпитва, е презрение.

— Така че какъв е смисълът да продължавам да пиша? За кого?

Казваше, че не е алтруист, че не работи, за да служи на другите, и че не се интересува от паметници, издигнати в нейна чест след смъртта й.

— Искам някаква смислена награда за труда си тук и сега.

Когато я попитах дали писането само по себе си не е такава награда, тя се усмихна горчиво и отговори:

— Беше. Когато бях по-млада. Но с „Атлас изправи рамене“ казах онова, което исках и трябваше да кажа. Няма причина да правя или да казвам нещо повече. Не и ако до мен не достигне нещо, което не е излязло изпод моите ръце.

Веднъж й казах:

— Виж, аз бях влюбен в „Изворът“, но никога не ми е хрумвало, че трябва да направя нещо за теб, че имам изобщо какво да ти предложа. Точно сега има купища добри хора, които четат „Атлас“, живеят собствения си живот и не биха и помислили да се свържат с теб, хора, които смятат, че единственото, което трябва да направят, е да те четат, да те оценяват, да говорят за работата ти в собствения си кръг — а те очевидно го правят, защото страхотните продажби се дължат единствено на рекламата от уста на уста.

Айн отвърна:

— Така е. Тези хора не са проблемът. Ценя ги високо. Проблемът е, че нито един първокласен ум не се изправи да ме защити публично, да ми покаже, че там някъде все още съществува човешката раса и че борбата си струва.

В това имаше известна истина, но в никакъв случай не можех да го приема напълно. По-тъмната страна от емоционалния й живот, която в момента доминираше, се беше пробудила много преди издаването на „Атлас“. Тя винаги бе чувствала безгранична самота. Може би това е наказанието на гения, мислех си аз, припомняйки си всички велики умове в историята, които са били измъчвани от пристъпи на депресия. Може би истинският корен на притесненията й е простият факт, че човек се уморява да гледа по-далеч и по-ясно от останалите. Гениалността означава изолация, казвах си. Но ако това беше така, с какво можех да помогна тогава?

Горчивината, която винаги бе била част от нея, ставаше все по-видима. Тя беше нетърпелива, раздразнителна, ядна и бързо хвърляше осъдителни оценки — за Франк, за мен, за Барбара, за Ленард, изобщо за всекиго в Колектива, който кажеше или направеше нещо дори леко съмнително. Ако някоя от картините на Джоан й се стореше мрачна (вече не мога да кажа дали наистина бяха такива), Айн се чудеше гласно за това колко „злонамерено е усещането й за живота“. Ако Алън Блументал изкажеше удовлетворение от Бетовен или Моцарт (Айн не харесваше и двамата), тя казваше, макар и не директно на него, защото музикалните стандарти още не подлежаха на доказване:

— Ето защо помежду ни винаги ще има стена. Нашите души се различават значително.

Ако Алън Грийнспан споменеше социално събитие, на което е присъствал, Айн спекулираше относно сериозността му или нейната липса:

— Мислиш ли, че Алън може да се окаже кариерист?

Ако Ленард беше твърде дружелюбен към някой от преподавателите си или недостатъчно праволинеен в защитата на Айн, той неведнъж се изправяше пред обвиненията й в предателство:

— Ако не мога да разчитам на теб да разпознаеш врага, то на кого да разчитам изобщо?

Понякога защитавах Колектива, друг път обаче се присъединявах към нея.

Айн се люшкаше непрестанно. На една среща можеше да се покаже дистанцирана и враждебна към един или друг, а на следващата да бъде топла и мила. Аз бях затънал до шия в емоционалния й свят и често се проявявах по същия начин. Чувството ми за изолация продължаваше да се задълбочава.

Франк никога не бе изглеждал толкова безпомощен. Гледаше с нямо отчаяние, страдаше наравно с Айн, а по измършавялото му лице понякога проблясваха светкавици на гняв и възмущение. През повечето време обаче се криеше в света на рисуването, където дори Айн не можеше да го достигне. Веднъж, когато го попитах как приема отзивите за „Атлас“, той отвърна с горчивина:

— Хората са свине.

— Франк — настоятелно казах аз, — точно сега не бива да изоставяш Айн.

— Слава богу, че тя има теб — отговори той.

Обвинявах света, че е ирационален. Обвинявах себе си, че не знам как да върна Айн към живот. Обвинявах Колектива, че не подкрепя Айн с повече изобретателност и агресия. Единственият човек, когото не обвинявах, беше Айн. Ако и реакциите й да бяха прекалени на моменти, ако се случваше дори да проявява жестокост, не заслужаваше ли нашето разбиране и състрадание? Не исках да чувам, че е наранила нечии чувства. Тогава единствено нейните чувства имаха значение и всички други оставаха на втори план — включително и моите.

Изразих тази гледна точка пред приятелите ни. Аз бях защитникът на Айн. Можех да бъда също толкова суров и неумолим, колкото и тя. Винаги се бях опитвал да стана част от вътрешния й свят, да се съединя с нея интелектуално и духовно. Сега можех да бъда част от мрачната перспектива, която я поглъщаше: бях готов да я последвам навсякъде, за да съхраня връзката си с нея. И аз станах нетърпелив, раздразнителен и рязък в оценките си, изоставах все повече от човечността си, но си казвах, че това означава да изживееш идеалистическите си позиции на този свят. Барбара донякъде правеше същото. Виждах го и го одобрявах. Тя често смекчаваше строгостта си с малко топлота; парадоксално, но одобрявах и това.

Депресията на Айн не секваше.

— Срам ме е, че плача толкова много — каза ми една вечер тя. — Колективът ще се шокира, ако разбере. Не им казваш, нали?

Уверих я, че не им казвам.

— Голт щеше да се отнесе към всичко това съвсем иначе. Щеше да бъде някак си по-дистанциран, по-реалистично щеше да гледа. Не знам точно как би го приел, но щеше да ми е ужасно неприятно да ме вижда такава. Щях да се чувствам недостойна, все едно съм го предала.

Често я чувах да споменава Голт сякаш е реална личност; всички го правехме. Казах й:

— Погледни от различен ъгъл. Ако аз бях смазан от нещо, което ми се е случило, ако плачех, ако не можех да събера сили, щях да мисля така: „Я се виж. Съсипал си се. И какво от това? След известно време ще се надигнеш отново. А дотогава реалността е такава. Защо да се преструваме, че не е така?“.

Тя се засмя безрадостно.

— Продаваш на краставичаря собствената му философия. Но за пръв път май аз самата не съм в състояние да я приложа.

Междувременно популярността на лекционния курс растеше. Получавахме запитвания от цялата страна, както и от Канада, Европа, Индия и Австралия. Надигаше се вълна от интерес към курса и глад за повече информация за обективизма.

— Това е единствената светлина в живота ми — казваше Айн, — поне що се отнася до културата. Не бях и сънувала, че идеите наистина са важни за някои хора. Виждам го по твоите слушатели. От седмица на седмица те се изменят и благодарение на твоите лекции стават по-добри човешки същества.

В един момент можеше да възхвалява слушателите ми, а в следващия да проявява спрямо тях ядовито нетърпение. Във времето за въпроси след лекциите тя често се ядосваше на някой въпрос, който според нея не биваше да се задава — било защото вече е получил отговор в „Атлас изправи рамене“, било защото смяташе, че всеки честен човек сам трябва да е достигнал до отговора. Повечето ни студенти като че ли я обичаха, но понякога можеше да бъде ужасяваща.

Веднъж един мъж със силен унгарски акцент се опита да каже:

— В своята реч Голт твърди, че…

Така и не успя да продължи, защото Айн избухна:

— Голт не твърди — викна тя. — Ако си прочел „Атлас изправи рамене“, ако твърдиш, че си ми почитател, трябва да знаеш, че Голт не спори, не твърди и не поддържа мнения.

Човекът я гледаше поразен. Започна отново с умолителен тон:

— Ама госпожице Ранд, аз само…

Айн отново му се нахвърли:

— Ако ще ми говориш, първо се научи с кого и за какво говориш!

Тя беше вманиачена на тема яснота и прецизност на изказа. Като цяло споделях тази нейна страст и обучавахме Колектива да се стреми към високи стандарти в това отношение. В този случай обаче не я приех и я сметнах за напълно неадекватна. Мъжът потъна обратно в стола си, притеснен и отблъснат. Чувствах загриженост към него, страх от Айн и недоволство от самия себе си, задето не бях се обадил веднага. По-късно, когато останах насаме с Айн, аз й казах, че човекът има чужд акцент и вероятно не осъзнава нюансите в думата „твърди“.

— Не помислих за това — с учудено, детинско изражение отвърна тя. С тъга забелязах, че слушателят така и не се върна. Още виждам болката и шока по лицето му.

Имаше, разбира се, сесии с въпроси, на които Айн беше благосклонна, приятелски настроена и очарователна. Веднъж, когато един слушател се извини за наивността на въпроса си, тя му каза насърчително:

— Няма глупави въпроси, само глупави отговори.

И все пак бесът си оставаше, дремеше в тъмните кътчета на съзнанието й и можеше да се пробуди всеки миг, в който тя решеше, че някой студент е донесъл външна гледна точка в стаята, задавайки въпрос, който намеква твърде явно за чуждо влияние. Понякога след това Айн ми се извиняваше за избухванията си, но винаги добавяше:

— Не мога да обещая, че няма да се повтори.

В повечето случаи студентите я обожаваха. Изпълваше ги трепет от възможността да имат такъв пряк достъп до нея. Ако понякога изпускаше нервите си, повечето от тях вероятно си казваха: „И какво от това?“. Както каза един бивш слушател в института, когато го интервюирах двадесет години по-късно:

— Виж само колко може да ти даде! Виж колко много научаваш! Ако понякога се вбесява, голяма работа.

Студентите бяха част от невероятно интелектуално приключение. Една вечер седмично те бяха в свят на неограничени възможности и наистина осъзнаваха какво получават от нея.

Тя им предлагаше обозрим и разбираем възглед за човешкото съществуване. Предлагаше им опора, чрез която да разберат обществото около себе си. Беше не само великолепен драматург, който създаваше живи и вдъхновяващи герои и героини, но и строител на философска система — и то във век, в който строителите на системи бяха излезли от мода и бяха почти неоткриваеми. Даваше на студентите представа за това какъв е животът на тази планета. Предлагаше уникален възглед към човешката природа и човешките взаимоотношения. А днес, докато разсъждавам за тези години, ясно виждам, че не пълната непорочност на възгледите й имаше значение — знам, че бяха далеч от съвършенството, — а самото им съществуване. Те бяха богато разработени и обещаваха обозримост, разбираемост и яснота. Даваха отговор на някои от най-важните житейски въпроси. А човешките същества копнеят за това — копнеех и аз, копнееха и нашите студенти.

Имаме нужда да си мислим, че разбираме света, в който живеем. Имаме нужда да разбираме преживяванията си. Имаме нужда от убедителен портрет на себе си като човешки същества, на това какъв е животът ни и защо го живеем. Накратко казано, имаме нужда от философски поглед върху реалността. Знам, че философията на двадесети век почти напълно е изоставила отговорността да предложи такъв поглед или да обърне внимание на въпросите, с които се сблъскват хората в ежедневния си живот. Философите на двадесети век обикновено се подиграват на строителите на системи. Проблемите, които ги занимават, стават все по-дребни и по-отдалечени от човешкото съществуване. По списанията и на конгресите си те изрично заявяват, че не могат да предложат на никого практически съвет. А и през последните няколко века конвенционалната религия губи позиции в умовете и живота на хората. Значимостта й намалява. Културният й монопол е подкопан още през Ренесанса и оттогава непрекъснато запада.

И все пак нуждата от отговори не е изчезнала. Знаех, че жаждата за ценности, които да ръководят живота ни, е по-силна от всякога. Светът наоколо сякаш ставаше все по-объркващ — и заплашителен. Съществуваше отчаяна нужда да разберем и тъкмо на тази нужда отговаряше Айн.

Тя имаше невероятен възглед, сияйно рационален, както смятах тогава. Днес съм убеден, че в този възглед имаше грешки, елементи, които трябваше да бъдат променени, елиминирани, добавени или разширени, но все още вярвам, че по-голямата част от него е напълно валидна.

Не казвахме на студентите си, че умът е безпомощен. Не им казвахме, че са порочни или безсилни. Не им казвахме, че животът е безсмислен или че са осъдени на страдание. Казвахме им точно обратното. Казвахме им, че основният им проблем се състои в това, че не са се научили да осъзнават силата си, а следователно и възможностите си. Казвахме им, че умът им е и може да бъде ефикасен, че са достатъчно компетентни да разбират, че истинското познание е постижимо и че достиженията и щастието са напълно възможни. Казвахме им, че животът не се състои от ужас, поражения и притеснение, а от борба, триумф и тържество.

Това послание противоречеше на доминиращите религиозни и философски учения, на които са били изложени преди. Нещо повече, то противоречеше и на поученията на родителите им, които казваха: „Че кой е щастлив?“, „Гордостта води в Ада!“, „Приключенията са в комиксите — ти за кого се мислиш, за Бък Роджърс ли?“, „Истинският живот се състои в това да се примириш със скуката“, както и „В живота няма възторг, а дълг“.

И тогава на сцената се появяваше Айн Ранд с думите: „Тъй ли?“ — и изграждаше образи, които не живееха в Средновековието или по други планети, а бяха част от нашето ежедневие на тази земя. Образи, които работеха, бореха се, гонеха трудни цели, влюбваха се, имаха дълбоко емоционални връзки и изживяваха изпълнен с приключения живот, защото сами си го бяха направили. Образи, които се натъкваха на опозиция, преминаваха през трудности, страдаха, бореха се, упорстваха — и които в повечето случаи печелеха.

Това беше основната причина книгите й да въздействат толкова дълбоко върху младите хора. Те влияеха на онези, които още се бореха да защитят себе си и душите си срещу света на възрастните, срещу цинизма и отчаянието им, на онези, които се бореха да съхранят убеждението, че могат да се справят по-добре, могат да се качат по-високо и могат да постигнат в живота си повече, отколкото хората преди тях.

Колкото по-видимо ставаше влиянието на Айн, колкото по-често виждаше какво става по време на лекциите, толкова повече се повдигаше духът й. Ставаше бавно — през онези две години тя живееше предимно в Ада, а аз й правех компания.

Барбара си оставаше единственият човек, с когото можех да говоря открито за преживяванията си през този период.

— Гордея се с лекциите и с постиженията ни, но някаква част дълбоко в мен се чувства точно като Айн. Сякаш светът е умрял, сякаш е станал невероятно скучно място за живеене. При условие че ни се случват толкова хубави неща, че се срещаме с толкова нови хора, аз все пак се чувствам по-отчужден, отколкото бях като тийнейджър. Ако това се случва на Айн на върха на кариерата й, какъв е смисълът?

Всяка неделя сутрин изпълнявах един ритуал: насилвах се да изчитам „Ню Йорк Таймс Бук Ревю“ от кора до кора. Изданието стана символ на всичко, което мразех. Беше живо мъчение да чета какво възхваляват и взимат насериозно; чувствах заслепяващ гняв и възмущение. Мислех си за приема на „Атлас изправи рамене“, сравнявах го с книгите, които наричаха велика литература, и на моменти болката беше непоносима. Казвах си, че ще чета рецензиите всяка неделя, независимо колко време ще отнеме, докато не се науча да го правя, без да трепвам, докато „културата“ вече няма властта да ме нарани. Беше някакъв вид медитация да се изправя в лицето на социалната реалност такава, каквато я виждах тогава, и да чакам да дойде равнодушието. Беше духовен ритуал на преход, който отне почти две години. Гледах на това обучение отчасти като на подготовка за моето собствено бъдеще като писател.

От време на време Айн ми казваше:

— Понякога гледната ми точка се променя и тогава се чудя защо изпитвам такова самосъжаление. Мразя да гледам на себе си като на мъченица. А и освен това кой е чувал за мъченик в списъка с бестселърите? Може би имам нужда да се върна към работата си и да спра да мисля толкова много за културата.

Опитвах се да насърчавам това. За няколко дни духът й се повдигаше и аз си мислех, че най-лошото е отминало, но тези добри моменти не траеха дълго. Един ден се събуждаше и отчаянието се връщаше с пълна сила.

Не спирах да търся хипотези, които да обяснят депресията й. Мислех си, че през всичките години, в които е писала романа, Айн е живяла сякаш в един дом с Дагни, Риърдън, Франсиско и Голт. За нея те бяха по-реални едва ли не от всеки друг. Когато книгата беше готова, те останаха в съзнанието й като „приятели“, с които да сравнява всеки нов познат — а кое човешко същество можеше изобщо да се сравнява с тях?

— Да не ме обвиняваш чак в такава липса на реализъм? — ядно питаше Айн, когато й казах за идеята си. Но само час по-късно, след една от типичните вече промени на настроението, тя казваше:

— Мисля, че си прав.

Малко по-късно добавяше:

— Разбира се, че си прав.

Знаех, че идеята ми може да се приложи със същата сила и за мен самия и че ще продължи да ми пречи в бъдещите ми връзки. Но нито аз, нито тя се задълбочавахме в този въпрос — той си оставаше задънена улица, която не успяхме да преодолеем.

С наближаването на 1959 г. аз започнах да изследвам друга хипотеза за депресията на Айн.

— Знаеш ли в какво си мисля, че е проблемът? — казах й аз. — Мисля, че ти си от онези хора, които имат мисия в живота — и че тази мисия е била да напишеш „Атлас изправи рамене“. Мисля, че всичко, което се е случило преди това, просто те е подготвяло за тази задача. Под „мисия“ имам предвид задача, логически и психологически обусловена от най-дълбоката ти същност, от това коя си всъщност, и изпълнението на тази мисия може да те накара да мислиш: „Ето затова съм родена. Заради това живея“.

Айн кимна развълнувано и каза:

— Точно така се чувствам по повод на „Атлас“.

— Проблемът е — продължих аз — какво ще правиш сега. Мисията е изпълнена, а ти си само на петдесет и няколко и в отлично здраве. Трябва да намериш ново предизвикателство. Това може и да е трудно, независимо от посрещането на „Атлас“.

Айн изведнъж се оживи.

— Точно така — заяви тя.

— Ако е така, значи приказките за света са напълно ненужни. Безсмислени са, защото изобщо не засягаме истинския въпрос.

Айн ме прегърна силно и рече:

— Не съм се чувствала така обнадеждена от публикуването на романа насам! Това е правилният път, скъпи. Това е правилният път!

След това тя наричаше тази моя идея „теория за мисията“. Тя не прекрати депресията й, но със сигурност помогна.

Когато с Барбара я посетихме една вечер, тя каза на Барбара, все едно мен ме нямаше:

— Нейтън ми спаси живота — с разговорите помежду ни, с усета си за културата и с разбирането си как трябва да се води тази битка. Успехът на неговите лекции ми даде надежда, че има шанс. Да видя Нейтън как започва да работи на самия ръб, при условие че цялата интелектуална атмосфера е срещу него, да го видя как се изправя сам и създава институция — това беше невероятно важен, конкретен пример за това какво може да се постигне.

Когато останахме насаме, тя ми каза:

— Каквото и да съм ти дала, ти ми се отплати напълно. Считай, че сме квит.

През двете години след издаването на „Атлас изправи рамене“ с Айн правихме любов не повече от десетина пъти. Радостта и вълнението помежду ни бяха изчезнали. Посвещавахме срещите си предимно на обсъждане на събитията, които вече описах. Връзката ни умря не поради съзнателно решение, а просто като странична жертва на депресията на Айн.

— Вече нямам какво да вложа в секса — тъжно каза Айн. — Може би някой ден, когато отново се съживя… Но сега можем да бъдем единствено приятели.

Не спорих. Бях облекчен. Не исках вече да нося товара на един „романс“, към който вече не изпитвах истински ентусиазъм. Имах нужда от всичките си сили, за да продължа напред. Имах частна практика и разработвах поредица от лекции. Освен това продължавах да изучавам психология и философия, разработвах идеите си за самоуважението, социалната метафизика и мотивацията като цяло, пишех книга за безпокойството, оказвах емоционална подкрепа на Айн и мислех непрекъснато как да засиля позициите на обективизма; на всичкото отгоре се опитвах да намеря радост в брак, който ставаше все по-химеричен.

С Барбара взаимно се обвинявахме в студенина — и двамата бяхме прави. Все пак имаше моменти на топлота и привързаност. Не изпитвахме страст като съпрузи — изпитвахме я обаче като приятели.

Бях благодарен, че най-сетне сексуалният ми интерес към нея започваше да намалява. Имаше твърде много нощи, в които лежах и се борех с желанието си, твърде много откази, които се редуваха със случайни сексуални актове, които бяха механични и бездушни. Тя се превръщаше в чисто умозрителна фигура, в абстракцията, наречена „моя съпруга“, към която изпитвах някаква тъжна, дистанцирана любов. Тази любов обаче си оставаше важна. Тя беше най-близкият ми приятел. И през ум не ми минаваше да се развеждам с нея. Тя беше моя съпруга и щеше да си остане моя съпруга. Казвах си, че някой ден все ще успеем да намерим начин да бъдем щастливи заедно. Не исках — или не можех — да призная поражението си.

Барбара беше също толкова емоционално неосъществена, но и тя никога не споменаваше за развод. И тя не искаше да се проваля. Когато изобщо говореше за бъдещето ни, в думите й имаше само оптимизъм.

— През толкова много неща преминахме заедно — с нежност казваше тя. — Най-лошото е вече зад гърба ни. Ще останем заедно завинаги.

Това донякъде ме утешаваше; тя сякаш всъщност казваше: „Не всичко се разпада. Има неща, на които винаги ще можеш да разчиташ. Аз съм едно от тях“. След години щеше да ми каже, че по онова време се е чувствала непоносимо самотна, а и аз щях да споделя същото.

Никога не съм мислил да търся близостта на друга жена. Не флиртувах, не се оглеждах за привлекателни момичета, не отвръщах, когато други жени се опитваха да флиртуват с мен. Всъщност рядко забелязвах какво става, докато Барбара не ми обърнеше внимание, което се случваше от време на време.

Независимо от връзката си с Айн аз се смятах за мъж, напълно отдаден на моногамията. Айн беше неповторимо изключение и аз не гледах на връзката ни като на пример за приемливо поведение за цял живот. Барбара твърдеше, че по принцип съм пуритан. Някога го казваше с критична нотка, сетне обаче започна да го изрича с топлота.

Седях на ръба на вулкан. Всички седяхме там. Но аз обръщах най-малко внимание на това.

12.

„Приемете факта, че в областта на морала съвършенството е единственият стандарт“, беше написала Айн в речта на Голт. Под „съвършенство“ тя имаше предвид непорочна рационалност — с други думи, ангажимент да използваш ума си до върха на възможностите му, да уважаваш фактите, реалността и логиката и да отказваш да угаждаш на капризите си противно на информацията или доказателствата, с които разполагаш.

Като психолог знаех, че поне в някои случаи отказът или отбягването на някои страни на реалността е неизбежно — страхът, болката и желанието са тъкмо такива аспекти — и че при каквото и да е събитие самото понятие за напълно последователно отношение в тази област е чиста фантазия. Като философ обаче бях напълно отдаден на идеята, че „непорочната рационалност“ е не само могъщ ръководен принцип, ангажимент да направим всичко възможно, за да живеем честно и отговорно, но е и практика, която може да приложи наистина всеки, и то през цялото време. Това, че самата Айн вече е постигнала това състояние, беше неподлежаща на коментар аксиома.

В нашия свят, в света на Колектива, психологията мълчаливо се разглеждаше като помощна наука на философията. В резултат на това психологът в мен почти винаги отстъпваше пред философа. Поддържах абсолютната позиция на „непорочната рационалност“ като морален императив в лекциите си, както и в собствения си приятелски кръг.

С Айн не казвахме: „Живейте съзнателно. Опитвайте се да бъдете възможно най-рационални. Не изказвайте твърдения, които не можете да аргументирате. Внимавайте за противоречия и се стремете да ги разрешавате. Направете всичко по силите си, за да се изправите пред нещата, които трябва да посрещнете. Когато действате, положете усилия да разберете какво точно правите и какви ще са вероятните последствия. Живейте отговорно. Приемете, че понякога ще се проваляте; не падайте в плен на чувството за вина, защото от него няма полза. Стегнете се, признайте грешката си и се опитайте следващия път да се справите по-добре“. Това би бил напълно рационален съвет. Онова, което им казвахме, всъщност беше следното: „Бъдете рационални двадесет и четири часа в денонощието, по всеки възможен въпрос, тъй като за противното извинение няма. Коренът на всяко зло е бягството от реалността. Ценете собственото си морално съвършенство повече от всичко друго“. Това са съвсем различни послания и — напълно предсказуемо — имат съвсем различни последствия.

Сред нас най-страшното обвинение беше в „бягство от реалността“ — съзнателна безсъзнателност, доброволна слепота, избор на действие, за което знаем, че е погрешно. Подобна перспектива беше несекващ извор на безпокойство. В речта на Голт Айн беше заявила: „Толерирайте грешките от недостатъчно знания; не прощавайте обаче никакво престъпване на морала“. Един член на групата ми довери:

— Всяка нощ, преди да си легна, си припомням изминалия ден, за да проверя дали не съм извършил нещо неморално, дали не съм избягал от нещо, дали не съм се отнесъл правилно към някой важен факт.

Когато му казах, че подобно нещо звучи ужасяващо — дори и по моите стандарти това беше вече прекалено, — видях у събеседника си единствено измъчено удивление.

От всички обвинения, които критиците отправяха към нашата философия, нито едно не беше по-безумно от това, че проповядваме хедонизъм. Ако изобщо имаше нещо, за което Айн да не е и помисляла, то беше да защитава идеята, че човек трябва да прави каквото му хрумне. По-близо до истината би било да се каже, че за Айн животът беше нещо като морално цирково въже, по което всеки въжеиграч можеше да изгуби равновесие и да полети в бездната на неморалността. Поне такава беше гледната точка, дълбоко вкоренена у всички членове на Колектива. Ние презирахме „почитателите на капризите“ и гледахме с подозрение на всеки, който изглеждаше твърде заинтригуван от емоциите и казваше „чувствам“ вместо „мисля“. Искахме разумна причина за всичко.

Ако разумът беше върховната ни ценност, то тя трябваше да се прилага последователно в ежедневния ни живот. Идеята, че идеалите трябва да се изживяват, а не само да се приемат, беше една от основните теми за Айн. Днес (макар и не тогава) за мен е очевидно, че Айн беше гениална колкото в разсъжденията, толкова и в рационализациите.

Щом у нея се пробудеше някакво желание — каквото и да е желание, — тя можеше да изработи логическа верига, с която да го оправдае. Не, тя в никакъв случай не твърдеше, че човек трябва да прави каквото си поиска — не като правило и не за другите хора, — но ако се вземат пред вид отношенията й с Франк в контекста на нашата връзка, пълното пренебрежение към нанесените щети, и то не само върху него — ясно се вижда една липса на състрадание и отговорност, която противоречи напълно на един отдаден на разума живот. Това няма нищо общо с нейната философия и се отнася единствено до собствената й психология. Това противоречие в ценностите може да ни помогне да обясним защо толкова се вбесяваше, ако някой намекнеше, че проявява каквато и да е ирационалност.

Нашето посвещаване на разума оказваше върху нас положително влияние за много неща. Мислехме философски и принципно. Борехме се за яснота. Наистина обръщахме внимание на точния изказ и точната мисъл. Поведението ни беше съсредоточено и праволинейно. Не стоварвахме вината върху никого — сами поемахме отговорност за действията си. В отношенията помежду ни имаше чувство за лично достойнство. Бяхме дълбоко загрижени за това да бъдем честни и справедливи. Хвалехме безгранично и ентусиазирано онова, което харесвахме; вярвахме, че трябва да стоим зад ценностите си. Такава беше ориентацията на групата в най-добрите й моменти.

В същото време обаче имаше известна скованост, страх от прегрешение, както и — у другите — страх от моята или на Айн критична оценка и неодобрение. След много години Хари Калбърман ми каза:

— В Колектива винаги цареше ужас от морално осъждане отгоре. Не знам дали изобщо си осъзнавал колко притеснени бяхме.

Върху емоционалния живот на всеки един се упражняваше ужасяващо насилие — безмилостно потискане на всяко чувство, което беше в противоречие с онова, което идеалният обективист трябваше да изпитва: било то сексуален импулс, артистични предпочитания, копнеж по повече спонтанност, болка или яд към мен заради рязкото ми и нетърпеливо отношение на моменти, или пък болка от студенината на Айн, когато си намереше нещо, което да захапе.

— Никога не съм изпитвала емоция, която да не мога да обясня — обичаше да заявява тя. Можеше да кове обяснения за емоционалния си живот със заслепяваща виртуозност, а на нас и през ум не ни минаваше, че тези обяснения могат да бъдат лъжливи. Айн правеше множество самохвални изказвания, които ние приемахме за чиста монета. Ако не бяхме съгласни, си мълчахме и потискахме недоверието си.

Когато ни беше трудно да разберем някоя от собствените си емоции, си казвахме, че трябва да се научим на „по-добра интроспекция“. По онова време „интроспекция“ за нас означаваше напълно умозрително и аналитично демаскиране на „предпоставките“, които пораждаха чувствата ни. Думата нямаше много общо с изкуството на самоанализа, което щях да опиша след години в психологическите си работи.

Не че не осъзнавахме проблема за потискането на емоциите. Често го обсъждахме, а аз го споделях като тема, на която да обърна внимание в лекциите си по обективизъм. И все пак потискането винаги се насърчаваше — деликатно и коварно.

В продължение на няколко години Айн обмисляше да напише книга за противопоставянето на „разума срещу сърцето“ и да покаже върховенството на разума и злото, което поражда поставянето на сърцето над него. В крайна сметка реши да не пише нищо, защото смяташе, че вече е засегнала достатъчно пълно въпроса в „Атлас изправи рамене“. Дълбокото й ангажиране с този въпрос, което проличаваше в безброй разговори, се превърна в могъщо, макар и неизказано послание да не вярваме на емоциите си. Групата се присъедини към разсъжденията й, ако и това послание никога да не се прилагаше към емоциите на самата Айн, които безкритично тълкувахме като прояви на безупречна рационалност.

Официалната ни позиция беше, че емоциите не са инструмент за познание, и беше правилна. Но омаловажаването на чувствата беше любимо занимание на почти всеки от нас, сякаш това беше средство за утвърждаване на собствената ни рационалност. Единственото, което постигнахме обаче, беше да закопаем дълбоко чувствата си.

Редом с послания за противното, склонността на Айн да насърчава потискането на емоциите съществува и в „Изворът“, и в „Атлас изправи рамене“, макар и да успях да забележа това едва след скъсването с нея. Ето един пример от „Изворът“ — пасаж, който ме вдъхновяваше на четиринадесет. Хауърд Роурк е стигнал до дъното в борбата си да успее като архитект; работи в гранитна кариера, където върши смазваща, неизискваща никакъв разум и изтощаваща работа.

Понякога, макар и не често, той сядаше и дълго време не помръдваше; сетне се усмихваше — бавната усмивка на екзекутор, който съзерцава жертвата си. Мислеше си как отлитат дните му, мислеше за сградите, които можеше да е построил, които трябваше да е построил, и които може би никога вече нямаше да строи. Наблюдаваше незваната болка със студено, дистанцирано любопитство; казваше си: ето я пак. Чакаше да види колко ще трае този път. Доставяше му странно, болезнено удоволствие да наблюдава борбата си срещу нея и забравяше, че това е собственото му страдание; можеше да се усмихне презрително, без да осъзнава, че се смее на собствената си агония. Такива моменти бяха редки, но когато настъпваха, той се чувстваше като в кариерата: трябваше да пробие гранита, да вкара клина и да разтроши онзи глас вътре в себе си, който не спираше да го призовава да прояви състрадание.

Колко много копнеех като юноша да съм способен на това! За съжаление, когато наближавах тридесетте, бях вече майстор в тази област. И на всичкото отгоре вярвах, че всички други в нашата група трябва да постигнат същото. Тъй като нямах особено търпение или състрадание към собственото си страдание, не проявявах такива чувства и към тяхното. Можех да бъда загрижен, привързан и закачлив, но можех да съм и арогантен, нетърпелив, взискателен и да излъчвам арктическа дистанцираност и студенина. Към персонала си можех да бъда същински ужас — с високи изисквания и никакво съчувствие.

В „Атлас“ има сцена, в която една нощ Ханк Риърдън идва в апартамента на Дагни, бунтувайки се срещу залеза на своя свят, срещу несправедливостта, която вижда навсякъде и срещу привидната неспособност на доброто да се бори с всичко това. Казва си, че не трябва да разкрива страданието си пред жената, която обича: „Той изпита чувство, което познаваше добре, но никога не съумяваше да назове, защото то винаги биваше абсолютно и непосредствено: чувство, което му забраняваше да се изправя изтерзан пред нея. То беше много повече от горд опит да скрие страданието си: беше чувството, че в нейно присъствие страданието не заслужава внимание, че никакви отношения помежду им не бива да се основават на страдание и да целят съжаление. Не съжаление беше донесъл със себе си, не съжаление беше дошъл да намери“.

Подтекстът тук е, че ако решим да сме откровени за страданието си с човека, когото обичаме, целта ни е да предизвикаме жал. Разбира се, Айн не вярваше в това, но това казва пасажът — и при това далеч не е единственият подобен в книгата.

Когато Айн все пак говореше за собственото си страдание, тя беше дълбоко загрижена дали ще получи адекватно разбиране и съчувствие от страна на слушателя си. Спомням си колко кисела можеше да бъде, ако откликът не беше достатъчно явен: очевидно психологията й беше съвсем различна от тази, с която беше надарила своя герой Риърдън.

По-късно в романа, когато Дагни напуска „Тагарт Трансконтинентал“ в знак на протест срещу безобразните решения на правителството, тя отива в една хижа в провинцията, за да се възстанови емоционално и да се научи да живее без работата си, която е била нейна страст през целия й живот. Страданието, причинено от загубата, е почти нетърпимо: „Беше дошла тук с три заповеди, които беше отправила към самата себе си: почини си — научи се да живееш без компанията — разкарай болката. Разкарай я, точно тези думи беше използвала. Чувстваше се привързана към някакъв ранен непознат, който можеше всеки момент да попадне под удари, които да я удавят в писъците му. Не изпитваше жал към него, само някакво презрително нетърпение; трябваше да се пребори с него и да го победи“. И тук имаме героично представяне на емоционална репресия. Този пасаж е нещо повече от драматизиран съвет да отбягваме самосъжалението: той внушава, че да се противим на собствения си емоционален живот е достойно за възхищение.

Всички бяхме съзнателно или подсъзнателно повлияни от този „идеал“. Щеше да ми отнеме десет години да разбера напълно, че отрицанието или отхвърлянето на страданието е един от основните източници на психологически трагедии.

В безброй пасажи от „Атлас“, ако и страстта да се възхвалява, потискането, отричането на чувството и отхвърлянето на емоцията се драматизират като проява на сила и доблест. Вниманието към чувствата се разглежда като ирационален каприз, белег за слабост и неморалност. Психолозите казват на родителите: „Децата ви ще се повлияят повече от примера, който им давате, отколкото от това какво им казвате“. Примерът, който дава поведението на героите на Айн, оказва много по-силно влияние от явните философски изказвания относно легитимното място на емоцията в човешкия живот. Не се сещам за друга книга, в която да има толкова много пасажи, които да изразяват лошо отношение към емоциите. Парадоксално, но това става в книга, в която кипи страст почти по всяка страница. Не мога да устоя на изкушението да приложа концепцията на Фройд за реактивно поведение — тенденция, породена подсъзнателно като защита срещу потиснат противоположен импулс. Така или иначе именно емоциите на Айн я съсипаха накрая, или, по-точно, съсипа я неспособността й да се справи с тях адекватно. Както винаги звярът, от който най-много се боеше, беше вътре в нея.

Подозрителност, дори враждебност към емоциите беше посланието, което всички в Колектива попихме от романите на Айн и от самата нея. Недоловимото насърчаване на емоционалната репресия, а оттам и насърчаването на отчуждението от самия себе си, присъстваше навсякъде в нашия свят — редом с призивите за по-голяма емоционална почтеност и автентичност. Приемането на това опасно послание правеше по-лесно преглъщането и на други, не по-малко опасни.

В нашия свят имаше мълчаливи принципи, които всички в кръга ни приемаха. Предавахме ги и на студентите си в Института. Тези принципи бяха:

Айн Ранд е най-великото човешко същество, живяло някога.

„Атлас изправи рамене“ е най-великото човешко достижение в историята.

Айн Ранд, по силата на философския си гений, е върховен арбитър по всеки въпрос, отнасящ се до това какво е рационално, морално или легитимно присъщо за живота на човека на земята.

След като един човек се запознае с Айн Ранд и нейното творчество, добродетелите му се измерват с оглед на позицията, която заема спрямо нея и творбите й.

Човек, който не се възхищава на онова, на което се възхищава Айн Ранд, и не осъжда онова, което осъжда Айн Ранд, не може да бъде добър обективист. Човек, който изразява несъгласие с Айн Ранд по какъвто и да е фундаментален въпрос, не може да бъде напълно последователен индивидуалист.

Тъй като Айн Ранд е обявила Натаниъл Брандън за свой интелектуален наследник и неведнъж е заявявала, че той е идеално въплъщение на нейната философия, почитта към него трябва да отстъпва съвсем малко на почитта към самата Айн Ранд.

Най-добре е повечето от тези неща да не се споменават изрично (с изключение може би на първите две точки). Винаги трябва да се твърди, че хората достигат до убежденията си единствено чрез разума.

Може би не бяхме членове на култ в буквалното, учебникарско значение на думата, но със сигурност в нашия свят имаше и култови страни (също както можем да говорим в ранните дни на психоанализата например за „култ към Зигмунд Фройд“ или „култ към Вилхелм Райх“). Бяхме група, организирана около харизматичен водач. Членовете й преценяваха характера на другите основно чрез лоялността към лидера и неговите идеи.

Айн не беше създала сама тази атмосфера. Всички активно допринесохме за нея. Във всяко едно отношение аз бях пълноценен и доброволен партньор, за когото правотата на онова, което правим, беше почти самоочевидна. Цялата ни група подхранваше екзалтираната представа на Айн за самата нея, и никой не го правеше по-пламенно от самия мен. Всъщност аз дори често твърдях, че тя подценява собственото си величие. Бях напълно убеден в това. Доставяше ми удоволствие да смятам, че укрепвам значително самооценката й.

Понякога се притеснявах, че не мога да намеря философска област, в която да ми се струва, че Айн греши. Разглеждах историята на човешката мисъл и знаех, че и най-големите гении са допускали грешки и че Айн също трябва да ги прави. Но къде ли бяха тогава? Какво не виждах? Знаех, че като човек Айн не е лишена от недостатъци, но станеше ли въпрос за абстрактните й принципи, така и не намирах нещо, на което да възразя — имаше само идеи, нуждаещи се от разширяване, разработване или по-подробна обосновка.

Веднъж я попитах дали се е притеснявала някога от възможността за грешка.

— Не — каза тя. — И то не защото мисля, че съм безгрешна, а защото ако разумът и наблюдението са ме довели до някакъв извод, какво друго мога да направя, освен да го приема за верен — докато някой не докаже, че съм сбъркала? Какво друго може да направи който и да е човек, освен да действа съгласно най-добрата си рационална преценка и да остане отворен за доказателства за противното, стига някой да може да му предостави такива? Междувременно обаче няма да казвам „струва ми се“ за неща, за които съм убедена, че разумът е на моя страна.

Яхнали вълната на успеха на „Атлас“, от „Рандъм Хаус“ решиха да пуснат ново издание на „Ние, живите“. През декември 1958 г. Айн получи авансовите си бройки. Показа ми новия увод, в който подчертаваше, че темата й е абстрактна. Книгата е за злото на диктатурата — на която и да е диктатура, на всички диктатури — а не само за злото в Съветска Русия в средата на двадесетте години. „Основната тема тук — пише тя — е здравият разум в човешкия живот“.

Тъй като разказва за живота на млада жена, израснала в Съветска Русия, „Ние, живите“ е най-близката до автобиография творба на Айн, и то не толкова като събития, колкото като среда и философско развитие. По тази причина книгата винаги е била от особен интерес за мен.

Романът описва борбата на трима талантливи младежи да се осъществят и да постигнат щастие в Съветска Русия. Книгата разказва как системата разрушава и тримата, и то не въпреки, а именно благодарение на техните добродетели. За да получи парите, с които да изпрати Лео Коваленски, мъжа, когото обича, в туберкулозен санаториум, Кира Аргунова става любовница на Андрей Таганов, комунист идеалист. Нито един от двамата мъже не знае за връзката на Кира с другия. Омразата им е взаимна. Лео е аристократ, а Андрей — служител на съветската тайна полиция. Идеята една жена да спи с мъж, който не обича, за да спаси живота на онзи, който обича, не е нова — виждаме я в „Тоска“ например, както и в множество други истории.

Оригиналното в трактовката на Айн е начинът, по който тя задълбочава конфликта и го прави по-комплексен. В „Тоска“ и другите подобни истории мъжът, на когото жената се продава, е злодей, когото тя презира, и който знае, че тя му се продава. В „Ние, живите“ обаче Андрей не е злодей. Той искрено обича Кира и вярва, че и тя го обича; не знае за любовта й към Лео. Кира пък не го презира, тъкмо напротив, уважението й към него расте. В началото на връзката им тя действа от отчаяние, знаейки, че това единственият й шанс да спаси Лео и с пълното съзнание, че Андрей е помогнал за налагането на системата, която я принуждава да действа така. С развитието на връзката обаче, след като Андрей познава първото щастие в живота си, той започва да разбира важността на индивидуалното съществуване — и започва да се съмнява в идеалите, за които се е борил. От този момент нататък двете връзки се устремяват към сблъсък.

В моя екземпляр от новото издание Айн цитира описанието на Кира — думи, на които и преди това бях обърнал внимание. Бях й казал, че те описват нещо, на което се възхищавам у една жена — съчетание от могъща невинност и чувство за целенасоченост. Казах също, че тъкмо това виждам и в нея. Докато четях посвещението на Айн, изпитвах приглушено, далечно удоволствие, като онова, което обикновено върви ръка за ръка с мисълта: „Някога този свят значеше много за мен“.

След издаването на „Атлас“ в живота ни влязоха много нови хора, а други, които вече познавахме, се върнаха в него по неочакван начин.

Един от тези хора бързо стана член на вътрешния ни кръг. Едит Ефрон работеше тогава за Майк Уолас. След това щеше да започне успешна журналистическа кариера и да напише няколко книги, най-важната от която е „The Apocalyptics“ — пионерско проучване на политиката спрямо рака.

Изключително привлекателна за мен я направиха не само необичайната й интелигентност и свежото й чувство за хумор, но и фактът, че когато се запозна с Айн, тя беше искрен „нюйоркски либерал“, чиито възгледи по повечето въпроси бяха диаметрално противоположни на нашите, особено що се отнася до политиката. Тя беше силно впечатлена от „Атлас изправи рамене“, а Айн направо я омагьоса; никога преди не беше чувала аргументи и обяснения като тези на Айн. Когато по препоръка на Айн прочете някои от икономическите творби на Лудвиг фон Мизес, както и на други членове на Австрийската школа за свободен пазар, тя реши, че е бъркала за повечето неща, които си е мислила, че знае за политиката и икономиката, и започна да изучава тези въпроси по-съвестно от повечето членове на Колектива. Превърна се в поддръжник на капитализма laissez-faire. Обхватът на ерудицията й беше огромен. И тъй като я биваше в общуването, тя започна да обръща към нашите идеи много свои приятели.

— Сякаш досега съм живяла сред някаква цензура — каза ни тя. — Завършила съм колеж, а откривам, че съм напълно неграмотна в изключително важна област. Всяка книга, която са ми препоръчали в колежа или извън него, е била с ляв уклон. Защо хората не знаят за книгите, които вие ми давате? Защо не съм чувала за тези мислители?

На една вечеря Майк Уолас се засмя на отношението й.

— И не е само Едит — каза той. — Айн май е съблазнила целия ми персонал.

Сестрите ми Рива и Флорънс и съпрузите им Шоули и Ханс прочетоха „Атлас“ и бяха във възторг. Ние продължавахме да се сближаваме — интелектуално, не лично. Не бях близък с никого, тъй като в личния ми живот имаше твърдо много неща, които не можех да споделям. Когато идваха в Ню Йорк, те присъстваха на съботните срещи и се виждаха с Айн и Франк. Станаха част от една растяща група хора, които не бяха от вътрешния кръг, но искрено се интересуваха от идеите ни, подкрепяха ни и с които поддържахме приятелски взаимоотношения.

Истинска изненада за мен беше баща ми — той се влюби в „Атлас“, и този мълчалив, сдържан човек изведнъж започна да говори за книгата на Айн повече, отколкото за каквото и да е друго през годините. „Какво стана с татко ти?“ — чудеше се майка ми. Останах с впечатлението, че той се вижда като Ханк Риърдън. Аз вече не бях разочарованието за семейството, човекът, обърнал гръб на бизнеса, за да започне непонятна кариера в Ню Йорк; бях интелектуалец, който върши важна работа, от която светът има отчаяна нужда. „Атлас“ му беше отворил очите и той се отнасяше към мен с непозната топлота и уважение. Когато говореше с Айн по време на едно посещение в Ню Йорк, той видя в нея въплъщение на ясна мисъл и здрав разум.

— Виждаш ли? — казваше ми той с такъв тон, сякаш пръв го е открил. — Една жена може да бъде високоинтелигентна.

По същото това време, в годината след издаването на „Атлас“, Айн започна да получава невероятни количества писма от почитатели. Едно от тях беше от млад икономист, студент на професор фон Мизес, на име Мъри Ротбард, който един ден щеше да се издигне в либертарианското движение. Писмото беше вълнуващо и красиво, задълбочено изразяваше онова, което Айн беше постигнала в романа, и изпълнено с на пръв поглед искрено възхищение, беше почти модел за идеално писмо от почитател на най-високо интелектуално ниво.

Мъри живееше в Ню Йорк и Айн го покани на среща. Ако и да имаше поразителна интелектуална дарба, почти веднага почувствах разочарование. Лицето му преливаше от страх и злоба. Мъри ни каза, че се отличава от нас по един важен интелектуален въпрос — беше анархист. Беше убеден, че правителството по своята същност е потисническо и зло и че идеята ни за конституционно ограничено управление, в което правата на гражданите да бъдат защитени, е безнадеждно непостижима. Попитахме го как без правителство предлага да се осигурят индивидуалните права. Отговорът му беше смехотворен: „С частни, конкуриращи се институции за защита“. Айн бързо отговори:

— Тоест като при гражданска война?

След години Айн щеше да пише за собствените си възгледи за правителство и да разкритикува позицията на анархистите в статията си „Същността на правителството“. Тя се появи първо в „Обджективист нюзлетър“ и беше препечатана в два сборника с нейни есета — „Добродетелта на егоизма“ и „Капитализмът — непознатият идеал“.

Проведохме няколко разговора с Мъри относно правителството и нуждата от него. Първоначално отношението беше спокойно и добронамерено. Една вечер той доведе собствения си приятелски кръг — студенти по икономика, история и други подобни дисциплини, които бяха все анархисти и поне за мен излъчваха по нещо от отношението на самия Мъри. У тях имаше нещо страхливо и саркастично, както и намеци за някакво неопределено превъзходство. На вид и по стил на говорене те не се отличаваха от всеки млад социалист, с когото някога бях се сблъсквал. Всички изказваха възхищение от „Атлас“. Мъри и някои от останалите минаха курса ми „Основни принципи на обективизма“. Беше обявено неловко примирие, но връзката щеше да трае кратко.

Когато най-сетне дойде моментът на скъсването с Мъри, той беше породен не от анархизма му, а от отказа му да признае Айн като източник на някои идеи, които беше включил в подготвена за публикуване разработка. В частност ставаше въпрос за причинността, свързана със свободната воля. Мъри настояваше, че е взел тези идеи от средновековен схоластик, аристотелианец, който наистина беше представил част от аргументите на Айн. Тъй като си спомнях разговора ни с него и знаех как точно се е запознал с използваните идеи, макар и да са били изказвани и преди това, аз оспорих обяснението му по телефона и го помолих да дойде, за да обсъдим лично въпроса. Той отговори ядно по начин, който издаваше, че тук има нещо много по-сериозно, отколкото съм предполагал. Един от неговите приятели ни довери, че Мъри е изкопал средновековния източник, защото смятал, че ще се отрази зле на стипендията му, ако цитира романист в работата си.

— Академичността е много важна за Мъри — каза ни той.

След телефонния разговор Мъри премина в атака, започна да говори яростно против Айн, против мен и против всички останали в нашия кръг, като казваше точно обратното на онова, което беше написал в първото си писмо до Айн. Не знаех как да тълкувам този обрат, освен като плод на гузна съвест. През годините той написа много книги в защита на „анархокапитализма“ и привлече собствени последователи. Поде и неспирна кампания от лъжи срещу нас, която продължи години наред.

През седемдесетте и осемдесетте години последователите на Мъри оказаха неблагоприятно влияние върху зараждащата се Либертарианска партия. Докато повечето й привърженици се изказваха в полза на ограничено конституционно управление, едно малцинство (което осигуряваше влияние на Мъри) предпочиташе анархизма. Това разцепление значително попречи на развитието на движението и подкопа доверието към него. Както показаха множество проучвания, много повече хора бяха избрали либертарианството заради творбите на Айн, отколкото по каквито и да е други причини. Но Мъри и неговите приятели съумяха да създадат илюзията, че той е „господин либертарианство“, и бяха допълнително облекчени от факта, че Айн отхвърли това политическо движение и се разграничи от него, донякъде и заради толерантността му към анархисткото крило.

Преживяванията покрай Мъри Ротбард извадиха на бял свят един елемент от психологията на Айн, който не бях виждал преди. Преди разрива с него и двамата го смятахме за високоинтелигентен. След това аз продължавах да мисля така, просто смятах, че характерът му се е променил. Айн реагира по различен начин. Тя се усъмни не само в морала, но и в ума му. Струваше ми се, че всеки път, щом заговореше за него, тя го смяташе за все по-малко интелигентен, сякаш след предателството му не можеше да му припише никаква добродетел. Това си беше направо фалшификация, и когато й го намекнах, тя се ядоса и ме попита:

— Каква полза от ума му, ако действа по този начин?

Разбрах, че всякакъв спор е излишен. В мен цареше смут — не по отношение на Мъри, а по отношение на Айн. Но като всяко подобно чувство, и това беше погълнато от огромното уважение, което продължавах да изпитвам към нея.

Срещнахме се с множество уж ентусиасти, които смятаха, че нашата защита на личния интерес означава пълна слободия за всеки каприз. Айн ги наричаше „ницшеански почитатели на капризите“. Казваше:

— Тъкмо заради хора като тях думата „себичност“ си е спечелила лоша слава и затруднява нашата борба. Толкова много се старая в работата си да изяснявам в какъв смисъл използвам тази дума. Използвам я единствено в контекста на разума. Тези хора обаче и представа си нямат от контекста, а на всичкото отгоре претендират, че са съгласни с мен. Ще ми се да стоят по-далеч от нас. Поне веднъж изпитвам симпатия към Маркс — беше казал някъде, че не е марксист. Да ме пази Господ от рандианци.

Беше ми приятно, когато благодарение на Айн имах възможността да се срещам с хора извън нашата среда, такива като композитора Диймс Тейлър, чиято дъщеря, Джоан Кенеди Тейлър, беше слушател в Института. Спомням си една особено увлекателна вечер у Айн, когато Диймс седеше с мен в един ъгъл и ми помагаше да разбера някои от нещата, които Рахманинов прави в музиката си, и които бях усетил, но не можех да изразя. Разказваше ми увлекателни истории за хора като Владимир Хоровиц и Ленард Бърнстейн. Диймс покани Айн в дома си, за да слушат записи на негови композиции, и тя с удоволствие разказваше за тези гостувания. На Франк май също му беше приятно. Може би заради възрастта на Диймс — той беше с няколко години по-голям от Айн, — тя като че ли беше в състояние да се наслаждава на контакта с него, без да иска безусловно приемане на идеите си.

Друго, още по-изненадващо приятелство се зароди между Айн и Мики Спилейн. Бях открил ранните му книги за Майк Хамър, бяха ми харесали и ги бях препоръчал на Айн, защото знаех, че обожава детективски романи. Айн се възхищаваше на „черно-белия морален абсолютизъм“ в творчеството на Спилейн и смяташе, че го подценяват като стилист.

— Вярно, стилът му е неравен — казваше тя — и някои пасажи са доста сурови, но описанията му са отлични. Сравни само описанието на Ню Йорк в „Една самотна нощ“ с описанията на Томас Улф и ще видиш разликата между писател, който наистина знае как да те накара да видиш и такъв, който просто те засипва с прилагателни.

Бях съгласен с нея, поне донякъде, но се чувствах неудобно от възхвалите, с които публично го заливаше, сякаш се наслаждаваше на това да шокира всички, или пък й се щеше да направи за него онова, което никой не беше направил за нея. По онова време либералните критици лаеха буквално с пяна на уста по Мики Спилейн и бясно го очерняха; не бях и предполагал, че един автор на трилъри може да зачекне толкова много агресивни струни.

Айн научи, че Спилейн се възхищава от „Атлас изправи рамене“. Когато се запознаха, Айн се опита да го накара да мисли по-философски за работата си и за живота, но той само поклати глава. Останахме с впечатлението, че е дълбоко наранен от беса на нападките срещу него, но когато Айн му предложи съчувствие, той предпочете да демонстрира пълно безразличие.

— Мразят ни здравата, нали? — учудено каза той и след това се ухили широко. Можеше да бъде забавен. Каза ни за някаква вечеря, на която „някакъв литератор“ отишъл при него и му казал: „Мисля, че е пълен позор седем от десетте най-продавани романа на всички времена да са написани от вас“. А Спилейн отговорил: „Имаш късмет, че съм написал само седем книги“. Той обаче спря да пише за няколко години след излизането на „Целуни ме смъртоносно“, и когато отново се завърна, вече не беше толкова добър. Живецът и пламъкът си бяха отишли.

— Хванаха го — каза Айн. — Никога няма да си признае, но го хванаха. Няма да покаже вече най-доброто от себе си, защото не иска да го нараняват повече.

След години, когато вече не поддържаха контакти, Спилейн неочаквано й изпрати пощенска картичка с думите: „Кога Атлас отново ще изправи рамене?“. Искаше да знае кога Айн ще започне нов роман. Всички се чудехме какъв ли е отговорът на този въпрос. Айн казваше само:

— Може би, някой ден…

Този ден така и не дойде. А съвсем скоро след издаването на „Атлас“ аз вече знаех, че никога няма и да дойде.

През пролетта на 1959 г. навърших двадесет и девет. Не бях нито любовник на Айн, нито съпруг на Барбара. Имах малко време за почивка или забавления. За мен думата „развлечение“ беше лишена от смисъл. Организирахме партита, които понякога биваха приятни, но като цяло бяха лишени от веселие. Пишех, мислех, учех, четях лекции, тормозех приятелите си да четат повече, да учат повече, да общуват по-ефикасно, и се стремях да не отстъпвам пред неприятностите и пред пристъпите на чувството, че съм нещастен.

Писането ми напредваше бавно; разпространението на обективизма беше изместило психологията като основна задача. Неочаквано единственият човек, който се опита да ми обърне внимание върху това, беше майка ми.

— За какво са ти всички тия лекции и приказки за Айн Ранд? — искаше да знае тя. Опитах се да й обясня, че не се боря за Айн Ранд, а за собствените си убеждения. Тя не беше особено впечатлена.

Сигналите, които получавах от Айн, ме караха да се чувствам непрекъснато изваден от равновесие. Един ден бях герой, който се бори с цялата култура и успява в начинание, в което дори и тя не е повярвала; бях нейният рицар, единственият човек, способен да извести пред света коя е тя. На другия ден бях непонятно разочарование, не я подкрепях достатъчно в страданието й, не се интересувах от нея в романтичен смисъл, гледах само да използвам ума й. Сетне фактът, че сякаш знам как да бъда „в света, но не и част от него“, беше достоен за възхищение, беше доказателство за изключително напреднало лично развитие, дори нещо, от което Айн да се поучи. На следващата сутрин това, че можех да бъда отпуснат и спокоен пред хората и това, че рядко се ядосвам пред студенти или журналисти например, или пред интелектуалците, които я посещаваха, за нея беше подозрително, едва ли не въплъщение на недостатъчна сериозност и почтеност.

Ако си позволях и най-малък признак на нетърпение, когато тя се оплакваше за хиляден път от „света“, можеше да стоим цяла нощ и да обсъждаме какво не е наред с психологията ми. Обикновено се придвижвах умело по тънкия лед, но веднъж направих грешката да спомена „болничната атмосфера“ в дома й. Това беше в края на 1959 г. и чувството за трагедия и криза присъстваше почти неизменно, особено когато оставахме насаме.

— Не разбираш ли положението ми? — нахвърляше се върху мен Айн и не спираше да ме упреква цяла нощ, сравнявайки морала ми с този на най-лошите си врагове. Когато Франк се опитваше да се намеси в моя защита, тя му крещеше и той се снишаваше и млъкваше. Изпитвах и съжаление, и яд към нея. Най-младата част от мен, същата онази, която някога се бе чувствала толкова сигурна в този свят, сега се оказваше потопена обратно в кошмара на детството, в който всички възрастни са луди и не бива да им се вярва. Накрая почти винаги успявах да измисля извинения за поведението й, но разстоянието помежду ни беше започнало да расте, като пукнатина, която някой ден ще разцепи планината.

Ако и да не предлагаше да подемем отново физическата си връзка — още беше твърде притеснена за това, — във всяко друго отношение тя несъмнено искаше връзката да продължи, а за мен това беше трудно. През повечето време оцелявах, като изолирах чувствата си. Емоциите бяха опасни за равновесието ми и аз започвах да се интелектуализирам все повече в опит да съхраня някаква хармония с Айн и да потисна впечатлението колко болезнен е станал животът ми. Можех да бъда интелектуален другар на Айн, да й предложа състрадание и подкрепа в битката й със света, но не можех да й дам романтична страст, и това ме караше да се чувствам виновен. Агонизирах при мисълта, че причинявам на Айн същото, което Барбара причиняваше на мен, и беше непоносимо да си представям, че съм причина за това страдание. Съзерцавах безразличието на тялото си и търсех порока в душата си, който да го обясни. Виждах се как предавам „върховната си ценност“, ако и друга част от мен да се бунтуваше срещу товара на задължение, което ми отнемаше правото върху собствения ми живот.

Търсех алтернативни начини да уверя Айн в пълната си преданост. Станах нейна „опора“. Ако някой в групата направеше нещо, което обиждаше нея или „каузата“, или пък не се държеше като „добър обективист“, аз го канех на обяд и с тих, но смъртоносен глас му обяснявах какво нарушение е извършил. Ако нарушението беше голямо — например приятелско отношение към човек, критикувал Айн, или пък клюкарстване относно друг член на Колектива, — цялата група се събираше да изслуша обвиненията, и почти винаги аз влизах в ролята на прокурор. Ужасявам се от спомена за безмилостното си поведение при такива случаи.

Едно от най-лошите неща, които си причиних през онези години, което се превърна и в престъпление срещу останалите, беше потискането на състрадателните ми импулси. Започнах да разглеждам способността си за емпатия, симпатия и просто добро отношение като потенциална слабост, освен когато не ставаше въпрос за Айн. Понякога човечността ми избиваше на повърхността и ми се случваше да защитя някого срещу обвиненията на Айн, но тази защита обикновено приемаше силно интелектуална форма. Знаех, че това е единственият начин да достигна до нея, защото всички приказки за мило отношение вероятно щяха да бъдат изтълкувани като липса на реализъм, опорочено чувство за справедливост или „предателство срещу доброто“. В речта на Голт Айн беше заявила: „Справедливостта означава да признаеш, че да не презираш човешките пороци е акт на морална фалшификация, а да не се възхищаваш от добродетелите е акт на морална злоупотреба“. Айн беше твърдо убедена във важността не само на подкрепата и възхищението пред добродетелта, но и на презрението към моралните недостатъци (а на нас и през ум не ни минаваше да попитаме дали презрението може изобщо да поправи нечие поведение).

Веднъж или дваж Барбара, която също беше в плен на тази лудост и също понякога играеше ролята на Великия Инквизитор, нерешително се опита да спомене добронамереността и щедростта, които някога бяха толкова характерни за мен. Отчаяният й тон ме развълнува, премина защитните ми бариери, но аз не знаех как да отговоря. Да призная колко добре я разбирам беше все едно да разруша всяка опора на света, който си бях създал. Този свят, който споделях с Айн, беше първият ми и единствен „дом“. Не бях готов да се откажа от него.

За моралната ми безмилостност имаше и награди — възнаграждаваше се именно жестокостта ми. Едната от тях беше одобрението на Айн. Другата беше уравновесяването на чувството, че съм я предал. Съществуваше и усетът за собствената ми морална непорочност. Освен това можех да изразявам гнева си. Реалната причина за този гняв беше Айн, но аз не можех да призная такова нещо, така че го пренасочвах към по-приемливи цели. А и не на последно място беше увереността, че в повечето случаи постъпвам напълно правилно.

Брачният ми живот с Барбара продължаваше постарому. Бях малко по-щастлив след края на връзката с Айн, но като цяло промяна нямаше. Обичахме се, дразнехме се, критикувахме се, чувствахме се едновременно разбрани и недоразбрани от другия. Ако Барбара е мислела за други мъже, не съм разбрал. Аз поне не мислех за други жени. Опитвах се да не страдам заради секса. Потисках или пренасочвах към работата голяма част от сексуалната си енергия.

Ако изобщо в живота на Барбара през този период е съществувал друг мъж, то със сигурност това беше Уилфред Шуорц. По време на периодичните си посещения в Уинипег при семейството си тя се беше свързала с него, беше му разказала с какво се занимава и с удоволствие беше научила, че останал очарован от „Атлас изправи рамене“. Това придаде нова сила на връзката им. Той беше вече женен и имаше деца, но въпреки това за мен беше очевидно, че още се интересува от Барбара. Слушах разказите на Барбара за това какво е правила в Уинипег и чувствах само дистанцирано, спокойно одобрение за желанието й да привлече Уилфред на наша страна. Като че ли беше на път да успее и аз я насърчавах.

Тогава работеше като координатор в редакцията на издателство „Сейнт Мартин“. Помощта й за разработването на Института „Натаниъл Брандън“ (или „Лекциите на Натаниъл Брандън“, както още го наричаха понякога) допринесе за близостта, която изпитвахме през повечето време. Виждахме се като съратници. През годините тя щеше да допринесе много за разрастването на института.

Барбара отиваше във Филаделфия веднъж седмично, за да чете лекциите „Основни принципи на обективизма“. Изнасяше и собствен курс, озаглавен „Основни принципи на ефективното мислене“. Понякога Айн или някой друг от Колектива отиваше с нея, за да изнесе своя лекция. Бяхме засипани със заявки да организираме курсове и в други градове.

Получихме писмо от млада двойка в Лос Анджелис. Семейството се възхищаваше от работата на Айн и предлагаше да запишем лекциите и да продаваме записите. Барбара предложи да направим така навсякъде. Щяхме да намерим подходящи представители в даден град, да разработим група от слушатели и след това курсът да се предлага на някакво централно място, където всички да се събират и да слушат записа. Тъкмо тази идея доведе до експлозивното разрастване на института.

Барбара напусна работата си в издателството, за да работи в организацията на пълен работен ден; аз я назначих за изпълнителен директор. Тя щеше да се занимава с администрацията, а аз — със стратегията, със създаването или надзора над нови проекти. Прекратих почти изцяло терапевтичната си практика. Работното ми време се разделяше между четенето на лекции и писането. За кратко курсовете ни започнаха да се предлагат целогодишно в Лос Анджелис, Сан Франсиско, Сиатъл, Чикаго, Бостън, Филаделфия и Торонто (където наш представител беше сестра ми Илейн). Първо градовете бяха десет, после станаха двадесет, сетне тридесет, и през шестдесетте години броят им продължаваше да расте.

Процесът по разширяване протичаше почти винаги по един и същи начин. Пишеше ни някой, който искаше да предлагаме лекциите си в неговия град, и предлагаше да помогне. Ако ни се стореше подходящ като представител, започвахме да пускаме обяви по вестниците в съответния град. „До читателите и почитателите на «Изворът» и «Атлас изправи рамене»“ — така започваха обявите, които известяваха началото на курса „Основни принципи на обективизма“.

В резултат на тази стратегия името на Айн, заглавията на две от най-важните й книги, както и собственото ми име се появяваха редовно по вестниците из страната. Тъй като обявите говореха за „философията на Айн Ранд“, те допринасяха за промяната на общественото мнение по отношение на това коя е Айн — от романист тя се превръщаше във философ. В статии по вестниците и в интервюта по радиото и телевизията, където и Айн, и аз започвахме да се появяваме все по-често, тази промяна стана по-видима. Хората започнаха да говорят за „философията на Айн Ранд“, както и за „движението на Айн Ранд“. Говореха и за „Айн Ранд и Натаниъл Брандън“.

— Започваш да ставаш популярен — казваше Айн. — Е, как ти харесва?

А аз отговарях напълно искрено:

— Харесва ми изключително много.

С все по-големия успех на Института „Натаниъл Брандън“ духът на Айн започна да се повдига.

— Ти ме върна обратно към живота — не спираше да повтаря тя, и тези думи ми помагаха, макар и само за момента, да се преборя с чувството си, че съм я предал. Най-очевидните признаци на депресията заглъхнаха, но мрачното й отношение така и не изчезна напълно. Раздразнителността и потиснатостта й се проявяваха през по-голямата част от времето, прогонвани само понякога от случайни изблици на ведрост, когато изглеждаше като старата Айн. Въпреки че тези изблици никога не биваха трайни, тя все пак беше по-щастлива от преди.

Ентусиазмът й към философски дискусии изглеждаше поугаснал и аз съжалявах за това. Когато споменах за това веднъж, тя отрече и ми се ядоса, че изобщо съм посмял да кажа такова нещо. От друга страна интересът й към разговори за културните тенденции, за изкуство, политика и социология ми се струваше направо маниакален; насилвах се да участвам в безкрайните й анализи, но неотстъпчивостта й за мен беше изтощителна. В нейно присъствие за другия оставаше все по-малко въздух.

Пред Колектива тя ме възхваляваше непрестанно, дори понякога се притеснявах. От време на време, когато се опитвах да се пошегувам на тази тема, тя ме порицаваше внимателно, сякаш съм дете, и ми казваше, че не бива да се смея на собственото си „величие“. Аз бях стандартът, по който преценяваше всеки друг. Аз бях идеалният мъж. Избухванията й, когато бяхме насаме и аз не се оказвах достатъчно чувствителен към нейните нужди и очаквания, не намаляваха, но те никога не стигаха до ушите на приятелите ни. Доколкото ми е известно, само Барбара и Франк знаеха за тях. Понякога ми беше мъчно, че Колективът и представа си няма каква цена плащам за привилегированото си положение.

След като прекратих практиката си, насочих мнозина пациенти към Алън Блументал. С голяма мъка и след немалка борба той беше изоставил музикалните си амбиции и работеше като психиатър. Предполагахме, че познанията му по обективизъм, медицинското му образование, както и обучението и работата под супервизия, която му осигурих, му даваха достатъчна квалификация, за да практикува тази професия. Продължаваше да свири на пиано за собствено удоволствие и това на приятелите си. И ако една част от него тъгуваше заради загубата на музиката като основно занимание, друга част изглеждаше облекчена. Изпитвах уважение към лишеното от всякакво самосъжаление достойнство на Алън; знаех колко трудно е било решението, макар и да изглеждаше правилно.

Въпреки че животът на всеки един в нашия кръг изглежда напредваше в някаква посока в годините след издаването на „Атлас“, Колективът като че ли беше изгубил опорната си точка. В миналото ни свързваше страстта да четем романа, докато Айн го пише, и да изучаваме обективизма; сега целите ни сякаш бяха изчезнали и съботните вечери изглеждаха поразително формални и лишени от енергия.

Енергията, която все пак съумявахме да съберем, все по-често идваше от външни стимули, и на първо място от несекващия поток от посетители в апартамента на Айн. Идваха професори, писатели, учени и бизнесмени, които, макар и да не приемаха напълно философията ни, все пак бяха дълбоко впечатлени от „Атлас“. Пуках се от възхищение към Айн, докато я гледах как се държи с посетители, чиито професии бяха много далеч от нейната собствена. Тя разпитваше госта за работата му, извличаше необходимата информация и сетне започваше да прави връзка между неговата област и философията си, което удивяваше всички присъстващи. Говореше за физика, математика, еволюция, биохимия или Айнщайновата теория на относителността задълбочено и умело, използвайки твърденията на събеседника си, за да докаже своите. Имаше дарбата да внушава на гостите си, че разбира и оценява и тях, и работата им по неповторим начин.

Независимо от удоволствието, което извличах от този поток от посетители, непонятната инертност на Колектива по отношение на обективизма продължаваше да ме дразни. Барбара споделяше чувствата ми, макар и в по-малка степен. Дълго време не казвах нищо, но в края на пролетта през 1960 г., малко след тридесетия си рожден ден, аз посетих Айн един следобед и започнах почти неволно да изливам пред нея притесненията си.

— Дразня се от Колектива. У тях има някаква интелектуална пасивност. Нали уж всички трябва да сме отдадени на разпространението на обективизма? За мен това означава непрекъснато да усъвършенствам разбирането си по един или друг въпрос, непрекъснато да уча и да чета философия, история, икономика и литература. Не е достатъчно само да казваш, че Айн Ранд и „Атлас изправи рамене“ са невероятни. Защо например Ленард не помисли как да предизвика интерес към обективизма на срещите на Американското философско дружество? Защо Алън Блументал не посещава сбирките на Американското психиатрично дружество и не види какво може да се постигне там? Трябва да го гоня по петите дори за да чете книги в собствената си област! Какво прави Ей Джи, освен че те хвали всяка събота пред хора, които и без това са съгласни с похвалите? Имам чувството, че всичко лежи на нашите плещи с Барбара. Ние правим всичко, а другите само се интересуват докъде сме стигнали и ни ръкопляскат. Не правят обаче нищо свое, не се опитват дори да разберат как работи светът и какво е необходимо, за да се промени той, не развиват уменията си да представят по-ефективно философията ни — не могат дори да си стоят на краката в това отношение! Джоан си мисли, че ако само гледа отвисоко хората, които не са съгласни с обективизма, това вече е достатъчен принос за каузата. Пропуснах ли нещо? Несправедлив ли съм? Какво им става на всички? Или пък аз съм лудият в случая?

— Колективът не води интелектуален кръстоносен поход по начина, по който го правиш ти. Те никога няма да са като теб и ще трябва да приемеш това.

Отговорих й, че не искам никой да става като мен. Исках само да поемат повече отговорност за напредъка на кауза, на която твърдят, че са се посветили. След като поговорихме още малко, Айн накрая каза:

— Прав си — могат да правят повече, отколкото правят в момента.

Сетне говори повече от час за собственото си мнение за пасивността на групата, задълбочавайки онова, което вече бях казал и приписвайки на ситуацията почти апокалиптични измерения. Бях започнал разговора с цел най-вече да изясня за самия себе си какво става; сетне вече исках идеи за това какво може да се направи, за да се подобри отношението на групата. Разговорът ни беше паднал до нивото на коментари относно „недостатъците“ на нашите приятели, нещо, типично за Айн, и аз ставах все по-неспокоен и раздразнителен. Накрая, за да отклоня Айн от този път, аз се разсмях от яд.

— И как ще наречем това? „Предпоставката на разбирането“ ли?

Имахме навика да лепваме етикет „предпоставка“ на някои основни отношения, например „предпоставка за добронамерената вселена“ или „предпоставка в полза на човека“.

— Точно така — отговори Айн. — „Предпоставка на разбирането“. Предпоставката да се опитваме да разберем до самия корен всичко, което засяга нашите интереси и цели. Мисля, че трябва да поговориш с целия Колектив за това. Важно е.

Не след дълго аз изложих пред тях онова, което бяхме разкрили с Айн. След много години, когато размишляваше за този период, Илейн ми каза:

— Това породи непоносимо чувство за вина у всички ни. И преди чувствахме вина, разбира се — за това, че не сме „достатъчно добри обективисти“, — но след това стана много по-лошо. Казвахме си, че си прав, и все пак нямахме мотивацията да живеем така, както ти и Айн като че ли очаквахте от нас. Предполагам, че повечето от нас просто не са били кръстоносци в смисъла, в който влагаше ти. Но все пак се упреквахме, и ако и никой да не беше готов да си признае тогава, ти се сърдехме. В крайна сметка именно ти беше непосредствената причина за чувството ни за вина. Предпоставката за разбирането беше опустошителна за нашето самоуважение. Всички решихме да се напрегнем повече, което, разбира се, нямаше как да изпълним. Така че просто продължихме да се самообвиняваме и заровихме дълбоко лошите си чувства към теб.

Несъмнено трябваше да видя, че онова, което исках от приятелите си, е напълно нереалистично. Те не бяха воини или кръстоносци; бяха просто хора, които обичаха Айн и „Атлас изправи рамене“ и искаха и светът да мисли така. Чрез случайната си връзка с Барбара или мен те бяха получили достъп до свят, който едва ли биха открили сами. И все пак, когато пристигнаха в този свят, той заплени душите им. За мен обективизмът беше целият ми живот, но не и за тях, с изключение на Ленард; другите имаха собствени кариери, свой живот, който не беше напълно преплетен с „каузата“.

Не виждах, че у всеки един от тях се трупа взривоопасен бяс, който съумяваха да държат под похлупак — до деня, в който самият аз не запалих фитила.

Когато си мисля днес за онзи период от живота ми и за това какво е било най-важно за мен тогава, мислите ми не се въртят около външни събития. Припомням си как се опитвах да разбера по-добре романтичната любов — и то по време, когато точно тази страна от личния ми живот беше стигнала дъното.

— Защо е толкова важна любовта за човешките същества? — чудех се на глас аз пред Барбара, Айн и Франк по време на една от вечерите ни извън града. Франк се усмихна, но замълча. Айн отговори:

— В нашата природа съществува метафизичното желание да се възхищаваме, да откриваме стойности, които да ценим.

Аз казах:

— Въпреки че възхищението е от основна важност за здравословната любов между възрастни, възхищение и любов не са синоними. Има хора, на които се възхищаваме, но не ги обичаме. Любовта е нещо повече. А и защо и в какъв смисъл копнежът да се възхищаваме да е „метафизичен“? Как можем да докажем подобно нещо?

През последните години бях постигнал сериозен напредък в разработването на идеите си за самоуважението и автономията. Сега исках да задълбоча и разбирането си за романтичната любов. Вече планирах да напиша „The Psychology of Self-Esteem“. Следващият проект, реших тогава, щеше да бъде „Психология на романтичната любов“.

Очевидно беше, че копнеем за страстна любов. Какво обаче можеше да обясни този копнеж? Къде в човешката природа се коренеше той?

Няколко седмици след това отбелязах пред Айн, Барбара и Франк, че чрез романтичната любов ние преживяваме състояние на психологическа видимост. Това е могъща нужда. Работех върху тази идея вече повече от година.

— Ние осъзнаваме себе си по неповторим начин, чрез отклика на партньора си — казах тогава.

Седмица след седмица продължавах да добавям детайли и корекции към теорията си. С нетърпение я предложих първо на колектива, а после и на студентите си в Института. В една лекция за романтичната любов заявих:

Когато срещнем човек, който мисли като нас, който забелязва онова, което и ние самите забелязваме, който цени същите неща като нас, който откликва на тази или онази ситуация като нас, ние не само чувстваме силно чувство за близост с него, но можем да усетим и самите себе си, когато наблюдаваме него. Осъзнаваме себе си чрез отклика на партньора си. Възприемаме себе си чрез отражението в съзнанието си — а следователно и в поведението на партньора. Ето къде можем да видим един от основните източници на човешкото желание за дружба, за приятелство и романтична любов: желанието да възприемем собственото си „аз“ като реално съществуващо, да го възприемем обективно чрез реакциите и отклика на други човешки същества.

Когато се срещнахме за пръв път, Барбара ме беше накарала да се чувствам по-видим от всякога, и тъкмо това правеше последвалите събития толкова болезнени. С Айн бях стигнал още по-далеч: нейното разбиране и одобрение, и особено през първите години, бяха вдъхновяващи и укрепващи. И двете, освен това твърдяха, че и аз съм ги карал да се чувстват удивително видими. Всичко, което си казвахме по този въпрос, беше вярно — но не беше цялата истина.

Работата винаги е била мое убежище срещу болката. В миг, когато личният ми живот изглеждаше безнадежден, аз се изправих пред предизвикателството да разбера романтичната любов.

Опитвах се да схвана на теория онова, което не можех да постигна на практика — без да знам, че реалността скоро ще почука на вратата.

Тя седеше на третия ред, близо до централния коридор, и в началото не я забелязвах. Беше през февруари 1961 г. Стоях на подиума в лекционната зала и се готвех да посрещна новите слушатели на курса „Основни принципи на обективизма“. В залата имаше около сто и осемдесет души. Погледнах ги; бях спокоен, ведър, чувствах се комфортно в залата и в света наоколо, както всеки път, когато изнасях лекция.

— Добър вечер, дами и господа — казах аз. — Казвам се Натаниъл Брандън.

Барбара стоеше в дъното на залата, облегната на стената, и ми се усмихваше. Това беше нашето място — пространство, което бяхме създали заедно. Развълнуван от удоволствието, породено от тази мисъл, аз направих нещо, което не беше свойствено за мен, нещо интимно, което днес биха нарекли проява на мачизъм. Посочих Барбара и добавих:

— А русата жена в дъното е съпругата ми, Барбара Брандън.

Ето го мъжът, мислела си младата жена на третия ред, макар че щях да науча за това едва след години. Това е мъжът, когото винаги съм искала, когото съм чакала, още откак бях на дванадесет. Само че е женен. И изглежда влюбен. Така че няма как да е за мен и ще трябва да си остане абстракция.

— Повечето от вас — казах на слушателите аз, — както и по-голямата част от хората изобщо вярват, че философията е някаква мъглява, абстрактна, езотерична наука, която няма нищо общо с всекидневния живот. Още в самото начало ще ви кажа, че всеки от вас, както и всяко живо човешко същество, има философски убеждения; че тези убеждения управляват всяко действие, всеки момент от живота ви; че без тях няма да сте в състояние да съществувате — няма да можете и улицата да пресечете, да не говорим да си сготвите храна, да работите или да се ожените. Нямате избор дали да се водите или не по някаква житейска философия; единственият ви избор е да разберете или не за нейното съществуване, да я следвате съзнателно или несъзнателно, и тя да бъде вярна или погрешна.

Това е той, мислела си тя, а аз никога няма да го имам. Сега поне знам, че съществува.

След малко забелязах, че ме гледа. Млада жена на третия ред. Тя вдигна глава към мен. Силата на погледа й ме прикова — както и жизнеността на очите й. Сини очи, невероятно съзнателни, раздалечени едно от друго. Високи скули. Фино изваяно лице. Светла коса.

Чух се да казвам:

— Понятието за съществуване не може да се отдели от понятието за идентичност. Ако осъзнаваме едното, трябва да осъзнаваме и другото. Те могат да влязат в ума единствено ръка за ръка. Неделими са — както в реалността, така и в съзнанието. Да знаем каквото и да е означава да знаем, че то е самото себе си.

Странна работа, мислех си. В погледа й има толкова възторг. Защо ли ме гледа така?

Трета част

13.

В началото не мислех за младата жена, която винаги седеше на третия ред — или поне не много.

Погледът й излъчваше такава сила и радост, че не можех да се сдържа да не й се усмихна всеки път, щом очите ни се срещнеха. Тя винаги отговаряше на усмивката. Това беше всичко. Не я заговарях, не я доближавах, дори не питах другите как се казва. Тя беше просто нещо красиво, на което да спирам погледа си по време на лекцията.

В известен смисъл аз нямах жена, ако и да имах две. В живота ми нямаше място за трета. А и тя изглеждаше толкова млада. Самата идея беше немислима.

Обикновено пристигаше няколко минути преди началото на лекцията. Беше висока и слаба, а погледът й беше открит и безстрашен — почти момчешки, мислех си. В противовес на повечето привлекателни жени, които бях наблюдавал, тя не изглеждаше загрижена за това как изглежда — сякаш външният й вид беше просто факт. Харесвах начина, по който се движи, със спокойната сила на човек, който се чувства напълно комфортно в тялото си. У нея имаше дълбоко физическо, но същевременно и нещо дълбоко духовно; позата и движенията й изразяваха първото, а очите й — второто. Тя събуждаше у мен чувство за лекота.

Забелязах, че понякога, докато говореше с други студенти, тя проявяваше някакво неудобство. Това ми харесваше — подчертаваше нейната ранимост. Може би виждах в нея отражението на собствената си непризната срамежливост.

Когато започнех лекцията, тя седеше неподвижно и гледаше нагоре към мен като човек, който съзерцава някакво свое видение, което кара всичко друго наоколо да изчезне. Лицето й изразяваше неподправен възторг. В погледа й нямаше и следа от очакване — сякаш беше сама с онова, което виждаше и изпитваше.

Аз живеех в разредена атмосфера, в която страстта на чистия интелект беше неоспорим властелин, или поне така смятах. Животът ми беше организиран около това убеждение. Нямах приятели извън вътрешния ни кръг, а дори и вътре умозрителните връзки преобладаваха. В повечето случаи нямах време за неща, несвързани с обективизма. Гледах с какво си запълват времето повечето хора и ми се струваше, че живея в съвсем друга вселена. Айн ме беше обявила за апотеоз на своята философия и това правеше изолацията ми поносима.

Бях шокиран от реакцията си една вечер, когато младата жена не се появи на лекцията: станах напрегнат и раздразнителен. Опитах се да забавя малко началото, докато другите ме гледаха с любопитство.

Следващия понеделник, когато тя влезе в залата, аз отидох при нея и й казах неочаквано остро:

— Къде бяхте миналата седмица?

Тя отговори ведро, сякаш въпросът ми беше напълно нормален:

— Трябваше да работя до късно.

Чувах подчертаната безличност на гласа си и се чувствах безсилен да я контролирам.

— И какво работите?

— Манекенка съм.

— Как се казвате?

— Патриша Гълисън.

— На колко сте години?

— На двадесет и една.

— Млада сте — отбелязах аз и се зачудих какво ми става.

— А вие на колко сте? — весело попита тя, без капка от формалността и уважението, което бях свикнал да виждам у слушателите си.

— На тридесет и една.

Изведнъж се почувствах ужасно глупаво. Държах се като надуто хлапе. Малко вдървено казах:

— Здрасти, Патриша.

— Здрасти, Натаниъл. Или… май хората ти казват Нейтън?

Дори и след това месеци наред не мислех за нея — или поне не много, — ако и да се поздравявахме и сбогувахме всеки път.

— Време е да пуснем на пазара нова книга от Айн Ранд — започваше да ни подканя Бенет от две години насам. През март 1961 г. „Рандъм Хаус“ издаде „За новия интелектуалец“, сборник с всички философски пасажи от романите на Айн, плюс едно есе, което тя написа специално за този том. Само дотам й стигаха силите. Не беше готова за по-амбициозен проект.

Есето се зароди от поредица философски дискусии, в които разговаряхме за историческите стъпки, през които са преминали основните интелектуални и културни тенденции на двадесети век. Моят принос се състоеше в две метафори, в два архетипа: Атила и Шаманът. Те представляваха две философски ориентации, два психологически символа, две исторически сили, които непрекъснато се борят и съзаклятничат за контрол върху умовете и телата на хората. Айн хареса символите и ги постави в центъра на есето си. Тогава писа:

Основните им характеристики си остават неизменни във всяка епоха: Атила, човекът, който управлява с груба сила и действа под властта на моментния импулс, се интересува единствено от непосредствената физическа реалност, уважава само мускулите и смята юмрука, тоягата или пистолета за единствен отговор на всеки проблем (такъв е например Хитлер), и Шаманът — човек, който се ужасява от физическата реалност, ужасява се от необходимостта от практическо действие, крие се в емоциите си, във виденията от някаква мистична вселена, където желанията му имат свръхестествена сила, неограничена от абсолютната даденост на природата (такъв например е Хегел, както и всички ирационални и религиозни философи, които са проправили пътя за Хитлер или са го подкрепяли).

За мен есето беше въплъщение на заслепяваща находчивост, на вълнуваща критика на историята, на бляскава аргументация и обобщения, на драматично въображение, на вдъхновяващи заключения. То призоваваше „новия интелектуалец“ да поеме знамето на разума и да отхвърли прилагането на сила като средство за постигане на социални цели.

Няколко години след публикуването на книгата неколцина преподаватели по философия, които се възхищаваха на работата на Айн, ми казаха, че ако и да са съгласни със заключенията й като цяло, според тях отношението й към исторически фигури като Хюм, Спенсър и Кант е опростенческо, понякога погрешно, но винаги враждебно — по начин, който не й помага да подкрепи иначе верните си твърдения.

Когато за пръв път стана дума за това, аз не бях готов да слушам подобни неща, защото смятах, че Айн пише на толкова абстрактно ниво, че те не могат да го разберат. По-късно обаче, когато бях прочел и премислил повече, започнах да разбирам, че са били прави. Ако Айн не беше съгласна с някого, тя рядко излагаше причините за това; по-скоро се нахвърляше върху мотивите на опонента си с хаплива смесица от морализаторстване и психологизиране, често го демонизираше почти театрално. Нещо повече, тя не изучаваше съвестно историята или философията. Нищо подобно: през осемнадесетте години на нашата връзка не мога да си спомня и една книга по философия, която да е прочела от кора до кора. Преглеждаше ги, четеше обобщения и резюмета, и зависеше от онова, което й казваха помощниците й — Ленард, Барбара или аз. Ленард се превръщаше все по-често в неин основен източник.

— Великолепното е — отбеляза пред мен един от преподавателите — колко често е права. Чува или прочита два абзаца — и стига до самата същина на въпроса. Интуицията й е впечатляващо точна, въпреки че думата „интуиция“ сигурно ще я вбеси.

Сидни Хук нападна надълго и нашироко „За новия интелектуалец“ в „Ню Йорк Таймс Бук Ревю“, заявявайки, че Айн бърка, като поставя знак за равенство между интелектуалната и икономическата свобода и като настоява, че свободният ум и свободният пазар вървят ръка за ръка, защото Сократ имал свободен ум в общество, което нямало свободен пазар. Като си помислех само как е умрял Сократ — осъден на смърт, защото проповядвал идеи, които съгражданите му не одобрявали, — намирах аргумента му за напълно непонятен, особено за професор по философия; чудех се какво ли означава за него „свободен ум“. Бях твърдо решен да напиша и публикувам подробно аргументирано опровержение на неговата статия. Знаех, че ще е твърде дълго за рубриката „Писма до редакцията“, така че събрах пари от приятели и почитатели на Айн и купих цяла страница от „Таймс“. Почувствах гордост и удовлетворение да видя отговора си напечатан.

По този повод отново открих опиянението от интелектуалната битка. Като видя това, Айн отново се поразведри. Каза ми:

— Имаше полза от рецензията на Хук — видях те отново как се развихряш. Ти си роден кръстоносец.

Аз весело се съгласих.

Каквито и да бяха трудностите в личния ми живот, аз се радвах на работата, която вършех, и на субкултурата, в която се движех. Бях си създал свой собствен свят в обществото и в Института, и се гордеех с постижението си. Докато растях, нямах никакво чувство за структура; сега вече бях създал структурата, която исках и от която имах нужда. Животът ми най-сетне имаше корен. Беше невъзможно да преувелича значението на този факт — особено с оглед на онова, което предстоеше да се случи.

Започнах да получавам покани да изнасям лекции в различни колежи и университети. Открих, че особено много харесвам публика, която е донякъде враждебна към идеите ми, и то не само защото обикновено бях заобиколен от съгласие и имах нужда от малко разнообразие, но и защото получавах стимул от предизвикателството да превърна противниците в съмишленици. Поглеждайки назад осъзнавам, че на тези лекции съм съчетавал неуместна арогантност и хумор, нетърпение и благосклонност — смесица, която понякога настройваше хората срещу мен, а друг път ги впечатляваше.

Освен всичко друго често говорех по радиото (по покана на радиостанция WBAI-FM) за „моралната революция на «Атлас изправи рамене»“. Бенет Сърф беше с нас една вечер, когато с Айн слушахме записа на предаването. След това Бенет ме похвали, а аз се зачудих на глас дали от тези разговори не може да се появи книга. Бенет с ентусиазъм се съгласи. След миг вече обсъждахме книгата, която да напиша — „Коя е Айн Ранд?“. Първоначалното ми намерение беше да напиша три есета, едно върху философията на Айн, едно върху приноса й към психологията и едно върху литературните й достижения; това щеше да представлява цялата книга. Но когато Бенет предложи да включа и биографично есе за Айн, аз се обърнах към Барбара. Докато подготвяхме това есе, с нея направихме много часове записи на Айн, която ни разказваше за живота и професионалното си развитие. Барбара задаваше повечето въпроси, защото това си беше неин проект.

Възможността да изложа писмено впечатленията си от достиженията на Айн ми се стори най-вълнуващият начин да започна кариера на писател. Не се поколебах да оставя настрани книгата за безпокойството, по която работех. Така или иначе тя ме удовлетворяваше все по-малко. Исках да представя теорията си за безпокойството не сама по себе си, а в контекста на теорията за самоуважението, която продължавах да разработвам, и вече се чудех дали да не започна наново и да поставя самоуважението в центъра на изложението. За момента оставях всичко настрана заради „Коя е Айн Ранд?“

Посрещнах с възторг възможността да изложа от свое име етиката на Айн. Тъй като в „Атлас“ Айн беше принудена да изложи своята метаетика (начина, по който е извела твърдението „човешкият живот е стандарт за ценност“) в най-общи линии, аз исках да напиша едно по-подробно представяне. В по-късните години тя ме похвали, че съм се изразил по-ясно не само от версията в романа, но и от тази в собствените й есета като „Обективистката етика“, които бяха публикувани в сборника „Добродетелта на егоизма“. Споменавам това не за да се хваля, а за да подчертая естеството на интелектуалната ни връзка в този период.

Докато пишех „Коя е Айн Ранд?“, аз получих възможност и да изразя неизмеримото си възхищение към литературните й достижения и да приведа аргументи за него. Знаех колко невидима се чувства Айн в това отношение.

Благодарение на работата по книгата с Айн постигнахме по-дълбоко ниво на хармония. Упреците й почти изчезнаха. Нямаше как да се оплаква, че я пренебрегвам, при условие че съперницата й беше такава книга. Когато бяхме заедно, изпитвахме такава топлота и привързаност, че можех почти да си въобразя, че проблемите са останали зад гърба ни.

Веднъж, когато изразих възхищението си от нещо, което беше направила, тя отговори със съвсем лек упрек в гласа:

— Това е за ума в мен. А за жената в мен?

Почувствах тревога и болка, които трябва да са се появили по лицето ми, защото тя докосна ръката ми и каза меко:

— Не, не съм права. Съжалявам, скъпи. Не си ли ми показал достатъчно? Забрави, че го казах.

И двамата обаче знаехме, че е казала точно каквото мисли, само че сега, докато пишех „Коя е Айн Ранд?“, тя чувстваше, че няма право да ме упреква.

— Ти си моята връзка с реалността — повтаряше често тя, и това беше колкото комплимент, толкова и изискване. Само че тогава нямах куража или мъдростта да назова изрично това искане — нито пред себе си, нито пред нея.

Ако с Айн се сближихме през този период, с Барбара отново започнахме да се отдалечаваме. Този модел съществуваше от самото начало: ако едната връзка се оправеше, другата се влошаваше. И тримата бяхме част от една непрекъснато изменяща се система. Нито един от проблемите между мен и Барбара не беше разрешен. Моментите, в които се чувствах свързан с нея, никога не траеха особено дълго.

И все пак Айн изглеждаше искрено заинтересована бракът ми с Барбара да се съхрани, въпреки хапливите забележки, които правеше от време на време. И през ум не ми минаваше, че за нея Барбара е безопасна, че не представлява заплаха, защото един по-щастлив и страстен брак би изменил собственото й място в живота ми. Едва години след скъсването с Айн щях да заподозра, че връзката ми с Барбара е била удобна за Айн: Барбара беше управляема.

Надявах се работата по автобиографичното есе да направи Барбара по-щастлива. От литературна гледна точка беше свършила чудесна работа. Това наистина я разведри, но не кой знае колко. Тя продължаваше да излъчва приглушена тъга, поне пред мен. От днешна гледна точка тази тъга ми се струва напълно разбираема.

Тя продължаваше да настоява, че ме обича. Обикновено се парализирах от объркване, когато, насред някой спор, тя кажеше, че е много жестоко от моя страна да проявявам такова нетърпение, при условие че знача толкова много за нея. Често оставах безмълвен, разкъсван от вина. Дали наистина ме обичаше? Тогава защо не можеше да го показва по начини, които да са по-понятни и значими за мен? Посланието й несъмнено беше, че не може да живее без мен; това беше нещо ново. След поредния скандал ми казваше през сълзи:

— Ще умра, ако те няма в живота ми.

В такива случаи чувствах благодарност, раздразнение и угризения. След такива моменти обикновено се хвърлях обратно в писане, лекции и учене. Натисках приятелите си да правят повече, да се борят по-усилено и да стигат по-нависоко — и заради обективизма, и заради Айн. Връщах си онази праволинейна съсредоточеност, която ми позволяваше да се чувствам непобедим.

Всъщност именно Айн усети опасността и се опита да ме предупреди.

— Влюбен си в борбата — каза ми тя. — В известен смисъл за теб тя е нещо романтично. Да не би това да е наследство от „Жан-Кристоф“? В краткосрочен план това може да е източник на сила, но в дългосрочен може да те нарани — може да те направи сляп за неща, които трябва да оправиш. Може да си готов да се бориш, когато няма нужда. Но помни, че целта е да останеш ведър, като Голт, и да бъдеш щастлив.

Аз се засмях и отговорих:

— Имам време за ведрост, като остарея.

Знаех, че не мога да защитя интелектуално подобна гледна точка, но точно така се чувствах. Айн поклати глава без следа от упрек:

— В момента си влюбен в собствената си енергия. Опиянен си от Натаниъл Брандън. Разбирам те. Това е нещо хубаво, но не е всичко. Животът не е само борба.

Виждах, че мисли не за Барбара и мен, а за себе си и мен, и че още се надява, че някой ден отново ще можем да бъдем пълноценно заедно. Искаше повече от моята енергия да бъде насочена към нея.

— Мразя горчивината — казваше ми Айн. — Тя е победа за болката, която не искам да допусна. Трябва да запазя усета си за благосклонността на вселената.

Казваше по нещо такова на всеки няколко месеца. Обръщаше особено внимание на това да не се влияе от страданието в дълбочина, и аз винаги полагах особени усилия да я уверя, че духът й е останал незасегнат.

— Когато седя сама на бюрото си, съм щастлива — продължаваше тя. — Препрочитам „Атлас“. Нищо друго няма значение. Едва когато изляза навън, и особено когато трябва да се занимавам със света, рухвам. Де да не чувствах такова омерзение. Де да имаше някого, на когото да се възхищавам.

Продължаваше да говори така, сякаш е жертва, сякаш нито едно от достиженията на романа и на института в културната среда нямаше значение за нея.

Около година преди това, през 1960 г., тя беше изнесла първата си университетска лекция в юридическия факултет на „Йейл“. Айн, Франк, Барбара и аз отидохме заедно до университета, а Айн довършваше записките си в колата, докато се бореше с това да не повърне. Фактът, че оставяше подготовката на речта си за последния момент, разкриваше колко силно е нежеланието й да говори публично; това нямаше да е последният път, в който я виждах да й се гади, докато се опитва да завърши речта си на път. Заглавието на лекцията беше „Вяра и сила: унищожителите на съвременния свят“. Въпреки че нямаше реклама, голямата аудитория беше претъпкана и много студенти я слушаха да говори по високоговорители в друга зала и дори извън сградата.

Сега приемаше по-често такива покани. В началото на шестдесетте години тя говори в Харвард, в „Джон Хопкинс“, в Университета на Уисконсин, в „Хънтър Колидж“, в Колумбийския университет, в „Бруклин Колидж“, в „Пардю“, в Масачузетския технологически институт, в „Сара Лорънс“, в „Браун“, в Мичиганския университет… Всеки път привличаше огромни тълпи, толкова големи, че обикновено аз или Барбара се обаждахме предварително в университета, питахме колко голяма зала са ни определили и предлагахме да намерят по-голяма. Студентите идваха да я аплодират, неколцина идваха да я освиркат, но все пак идваха, наелектризирани от нейната яснота, неконвенционалност и непримиримост. Имаше враждебно настроени студенти, които се смееха неволно с одобрение на някои от нейните отговори. Тя беше провокативна и предизвикателна — стоеше пред тях, често облечена с черна пелерина със златен доларов знак, подарък от Франк, и те откликваха страстно на присъствието й. Веднъж чух как един студент каза на друг:

— Тя е точно такава, каквито трябва да бъдат преподавателите ни. Идеите наистина означават нещо за нея.

Айн харесваше най-много въпросите след лекцията. Самата лекция не й харесваше толкова, гледаше на нея като на задължение „в името на «Атлас»“. По този повод Барбара я беше цитирала в „Страстта на Айн Ранд“:

Не исках да го правя, а и още не искам… Знам защо искат да ме видят лично, това им дава личен допир до реалността на обективистките идеи, доказателство, че те съществуват наистина, а не само в книгите. Ако това ще ми помогне да разпространя обективизма и да продавам книгите си, значи ми се плаща за него и нямам нищо против да го правя. Не обичам обаче личното обожание и всякаква атмосфера като на фенклуб. Не съм искала подобно нещо. Оценявам намерението в безличен, професионален план, но лично за мен то не означава нищо. Когато някой ми прави комплимент, първият ми въпрос е: как преценявам аз този човек? Дали е ум, когото уважавам? Ако е такъв и разбира какво съм направила, удоволствието е неизмеримо. Всичко под това е неприемливо. Искам единствено отклика на водещите умове… Как ми се ще да се срещна с първокласен ум, с първокласна личност.

Разбирах тази гледна точка, но невинаги й симпатизирах. Не бях убеден, че срещата й с един-двама „водещи умове“ ще промени кой знае какво, защото те пак щяха да се конкурират с рожбите на собствената й фантазия. А и ако наистина се смяташе за велик пионер, ако вярваше, че вижда някои неща по-ясно от всички останали, според мен нямаше особен смисъл да се оплаква, че светът не успява да я догони.

В собствените си творби тя яростно нападаше интелектуалната традиция, литературната традиция, артистичната традиция, образователната, религиозната — изобщо всяка традиция, за която се сещам. А Нютон ни е научил, че на всяко действие има противодействие, равно по сила и обратно по посока, така че истеричната враждебност на тези традиции беше донякъде логична. Тя знаеше как да стигне до хората, и предимно до младите, и ми се струва, че ако мислеше и планираше дългосрочно, трябваше да забрави за съвременниците си и да разбере, че най-важните й привърженици са още в университетите. Продължавах да смятам, че трябва по-малко да се оплаква от отсъствието на „водещи умове“ и да се опита да достигне до повече млади хора, които искат да се учат от нея. Публичното й поведение си оставаше твърде дистанцирано, морализаторско, подозрително, критично и лишено от обикновена човешка топлина. Това беше нейният начин да съхрани контрола си върху ситуацията — и да задълбочи още повече отчуждението си.

През юни 1961 г. изнесох последната лекция от „Основни принципи на обективизма“. Тя беше озаглавена „Защо хората потискат не най-лошото, а най-доброто у себе си“. Исках слушателите ми да отдадат дължимото на собствения си идеализъм, на стремежа си към живот, по-висш от този, в който бяха затънали в момента, да имат куража да се заслушат в собствените си дълбоки копнежи и високи стремежи. Това беше като че ли любимата ми лекция от курса и за мен беше невероятно удоволствие да я изнасям.

Същата вечер ме жегна неочаквано мисълта, че няма да виждам Патриша Гълисън чак до… не знаех до кога. Оглеждах се за лицето й всяка седмица. Съзнанието ми сякаш беше раздвоено: част от него изнасяше лекцията и отговаряше на въпросите на студентите, докато Айн седеше до мен на подиума, но друга се потапяше с Патриша в някаква особена вселена, в която имаше чувства, но не и думи. В този сън бях свободен да изпитвам особената връзка помежду ни, без да ми се налага да мисля какъв е смисълът й. Мисълта, че мога да изгубя това състояние, ме прободе внезапно и болезнено.

— Хареса ли ти тук тази пролет? — попитах я аз към края на вечерта, когато хората около нас се сбогуваха един с друг. Тя беше изчакала да изпратя всички останали.

— Беше прекрасно! — лъчисто каза тя. — Знаеш ли, когато за пръв път чух за тези лекции, си представях, че всички са много по-стари, че самият ти си над шестдесет. Мислех си, че ще съм единственият млад човек тук.

Тя ме погледна с някаква замайваща прямота, сякаш помежду ни нямаше пространство, нямаше въздух, и аз си помислих, че лицето й е отвъд всякаква чистота, която някога съм си представял. Трябва да съм бил вцепенен, защото тя попита, рязко, но добронамерено, сякаш нямаше причина за такъв въпрос:

— Ей, какво стана с дишането ти?

— Нищо не е станало — настоятелно отговорих аз, чувствайки се едновременно засрамен и развълнуван. — Ясни ли ти се сториха лекциите ми? Смяташ ли, че съм разбираем?

— Ти ли? — ведро каза тя. — О, напълно прозрачен си. Мисля, че това е комплимент и за двама ни, нали?

— Да, така е — казах аз, щастлив, че съм отново на твърда земя. — Чудех се дали ще посещаваш други наши лекции.

— Ще мина този курс пак през есента. А ако изнасяте и друг курс, ще мина и него. Искам да уча.

— Защо? — предизвикателно попитах аз.

— Нищо не е по-важно от ученето — искрено каза тя. Разказа ми, че е искала да отиде в колеж, но семейството й не е било в състояние да я прати, и сега пестяла всеки долар, който изкарвала като модел, за да финансира образованието си. Аз споменах нещо за книгата, която носеше със себе си, и тя сподели, че където и да отиде, носи със себе си книга. Каза го на един дъх, сякаш искаше да разбера всичко за нея изведнъж, сякаш дългите разговори бяха ненужно пилеене на време.

— И какво искаш да учиш в колежа? — попитах аз.

— Не знам. Всичко. Харесвам историята. Искам да разбера света и хората.

И двамата не искахме да прекратяваме разговора, но като видях добронамерените и търпеливи погледи на Айн и Барбара, аз протегнах ръка и казах:

— Ще се видим през есента, Патриша.

Тя стисна ръката ми със съвсем лек намек за прекалена официалност и на мен ми стана приятно, че ми се подиграва на шега. Хареса ми допирът на кожата й.

— Кое беше това момиче? — попита ме Айн, докато излизахме от хотела.

— Манекенка е, казва се Патриша Гълисън.

— Изглежда добре — добронамерено каза тя. Айн обръщаше голямо внимание на външния вид на хората и обикновено сипеше комплименти за всеки, чиято фигура й харесаше. Не съм усещал и следа от ревност за това, че някой е привлекателен.

— Много харесва лекциите — казах аз.

— Много харесвам такива хора — знаеш, с дълги крака, слаби, с високи скули, със светли очи. Тя е от физическия тип на моите героини.

— Така ли?

И все пак през лятото не мислех за Патриша. Или поне не много.

През август същата година предложих на Айн да създадем заедно интелектуален бюлетин. В него щяхме да публикуваме статии по различни теми и така да поддържаме връзка със студенти и почитатели на творбите й.

Намерението ми беше с Айн да пишем повечето текстове, но и другите членове на Колектива да допринасят с по нещо. Разработихме идеята през есента и първият брой на „Обджективист нюзлетър“ беше планиран за януари 1962 г. Айн се ентусиазираше все повече с всеки изминал месец.

Адвокатът й Пол Джитлин подготви документите за регистрация. С Айн бяхме равноправни партньори с еднакви права върху всичко, свързано с бюлетина.

— Ами ако се скарате? — попита Джитлин. — Какво ще стане, ако имате различия, които не можете да преодолеете?

Айн се усмихна и отговори:

— Не е особено вероятно, но все пак имаш право: трябва да предвидим и това. Първо нека приемем, че нищо няма да се публикува, ако другият възразява; всеки от нас ще има абсолютно право на вето. Второ, ако различията ни са принципни и не могат да бъдат разрешени, ще прекратим издаването, така че никой да не може да се възползва от работата и приноса на другия.

С Айн бяхме вписани като издатели и редактори, Барбара беше главен редактор, а Илейн отговаряше за разпространението.

С наближаването на първата лекция от „Основни принципи на обективизма“ в края на септември аз не спирах да си повтарям, че е напълно естествено да очаквам да видя Патриша Гълисън отново. Тя беше привлекателна, от нея лъхаше ведра енергия, изпитваше ентусиазъм към обективизма — с други думи, беше изключително лесно да я хареса човек. Беше ми приятно да я гледам и да говоря с нея. На практика беше дете, само на двадесет и една, с десет години по-млада от мен. Дори и Барбара и Айн да ги нямаше в живота ми, едва ли щеше да е предизвикателство да се опитам да завладея толкова млада жена. Честотата, с която си напомнях колко е млада, трябваше да ме предупреди колко дълбоки са чувствата ми; това обаче не стана.

Тя пристигна само няколко минути преди началото на лекцията и нямаше как да говоря с нея. Докато ме гледаше след това си помислих, че е малко дистанцирана, дръпнала се е назад, сякаш ме гледаше от безкрайно разстояние. Групата беше необичайно голяма и след това студентите наобиколиха Айн и мен, нетърпеливи да продължат да задават въпроси. Когато най-сетне успях да потърся Патриша, тя си беше тръгнала. Следващата седмица пристигна рано, топла и открита както винаги, и почти веднага се заговорихме.

— Не изчака да се сбогуваме миналата седмица — без упрек казах аз.

— Исках да видя какво ще стане, ако не го направя — весело отвърна тя, сякаш въпросът нямаше особено значение, нито пък причина да крие истината. Докато се чудех какво да отговоря, тя продължи с усмивка: — Чух, че си израснал в Торонто. Аз съм родена там!

В отговор на въпросите ми тя ми разказа, че семейството й се преместило от Торонто в Калифорния, когато била на седем. Имала близначка, Лиша, брат, Ралф, с няколко години по-голям от тях, и още една по-голяма сестра, Ан. Семейството й решило да „пионерства“ в Калифорния, „в средата на нищото“, както каза тя.

— Човекът, който трябваше да ни построи къща и да ни чака да пристигнем от Канада изчезна с парите и ни остави едно голо парче земя. Когато бях на дванадесет, помагах да изкопаем кладенец. Беше толкова вълнуващо!

Баща й беше фризьор, майка й имаше детска ясла в Пало Алто. Бяха се развели преди няколко години. Патриша и Лиша работеха за агенцията „Ейлийн Форд“ и понякога участваха като близначки в телевизионни реклами. И двете бяха дошли от Пало Алто в Ню Йорк в началото на годината, малко преди Патриша да дойда на първата ми лекция.

— Значи на всичкото отгоре сте две — неволно възкликнах аз. Тя се засмя:

— Е, не съвсем. Психологически сме много различни. Не знам дали изобщо бих могла да убедя Лиша да дойде на такава лекция. Но ще опитам.

Очите й бяха в най-красивия оттенък на синьото и кипяха от живот. Челото й беше широко и аз си спомних за думите на Юго, които Айн веднъж беше цитирала, че много чело по едно лице е като много небе в картина.

— Защо харесваш лекциите толкова много? — попитах я аз.

— Заради това, което госпожица Ранд и творбите й — а сега и ти — представлявате за мен. Здрав разум.

Здрав разум. Същото, което и аз бях признал, че Айн ми е дала.

— Патриша, ти си интересен човек.

— И ти — каза тя, а аз не успях да разбера дали в очите й не се промъква лека насмешка.

През ноември научих, че е започнала да се среща с един студент от института, Лорънс Скот, който беше чул речта на Айн в „Йейл“ и се беше заинтересувал от обективизма. Бяхме разменили няколко реплики и ми направи впечатление на почтен и привлекателен мъж, интелигентен и сериозен.

И все пак Патриша продължаваше да ме гледа по същия начин, по който ме гледаше и преди.

Същата есен Айн получи покана да говори пред „Форд Хол Форум“ в Бостън. Тя се влюби в организацията и говореше там всяка пролет досами смъртта си, с едно-единствено изключение, когато заболяване й попречи да замине.

В началото се колебаеше дали да приеме, защото свързваше форума с политическата левица, но домакините се отнесоха към нея като към царица, още от първата лекция привлече невероятни тълпи (почитатели от цялата страна идваха да я слушат там) и тази престижна институция стана предпочитаната й трибуна.

Първата й лекция, изнесена на 17 декември 1961 г., беше „Преследваното малцинство на Америка: едрият бизнес“. Още от сутринта — за приятна изненада на хората от „Форд Хол Форум“ — се извиха опашки за билети. Ето как започваше речта (цитирам я, защото тук личи типичната емоционалност на лекциите на Айн):

Ако една малка група хора винаги се смята за виновна, при какъвто и да е сблъсък с друга група, независимо от обстоятелствата, бихте ли нарекли това гонение? Ако тази група винаги е принудена да плаща за греховете, грешките или провалите на всяка друга група — това гонение ли е? Ами ако живее в мълчаливо царство на терора, при специални закони, които не важат за всички останали групи, закони, които обвинените не могат нито да разберат, нито да определят предварително и които обвинителят може да тълкува както му е угодно — това не е ли гонение? Ако тази група се наказва не заради недостатъците, а заради добродетелите си, не за неспособност, а за компетентност, не за провали, а за постижения — е, това вече не е ли гонение?

Ако отговорите положително, тогава се замислете що за чудовищна несправедливост опрощавате, подкрепяте или увековечавате. Тази група е американският бизнес.

Повечето членове на Колектива бяха дошли в Бостън за това събитие и всички бяхме очаровани от огромното множество слушатели, от техния ентусиазъм, от позитивното напрежение, когато дойде време за въпроси, от бурните овации, които не спираха. За нас това беше още един знак, че обективизмът е поел успешно по своя път.

В „Атлас изправи рамене“ Айн описва най-добрите примери за американски бизнесмени. Романът изобличаваше и онези бизнесмени етатисти, които понякога погрешно се приемат за представители на капитализма и които предпочитат правителствените протекции пред свободната търговия, политическите привилегии пред конкуренцията, както и законодателство, което им дава специални предимства. Тъкмо такива бизнесмени са основните злодеи в книгата. И все пак Айн нямаше особено голям интерес към бизнеса или бизнесмените като такива — „също както и архитектурата не ме интересува, казваше тя, освен като тема за «Изворът»“. Бизнесът беше просто символ; в нейните творби той олицетворяваше свободната търговия и свободния ум, производствените достижения, материалната страна на човешкото оцеляване, славата на земния живот.

Разбира се, едрият бизнес не я подкрепяше — нито нея лично, нито работата й. Бизнесмените не купуваха големи количества от „Атлас“, както би помислил човек, не я подкрепяха публично, не й пишеха с възхищение, не я канеха да говори пред срещи на директорите. Подозирах, че за повечето бизнесмени тя е твърде радикална, защото защитаваше абсолютен laissez-faire. Пречеше и позицията й срещу религията, както и страхът на бизнес общността от противоречия — от каквито и да е противоречия.

Моето впечатление беше, че посланието й се приемаше по-добре от малкия и средния бизнес, отколкото от едрия, който беше неделима част от статуквото. Корпоративното облагане например защитаваше старите, утвърдени фирми срещу агресивните и талантливи парвенюта, за които натрупването на капитал беше много по-трудно. Старите пари рядко се отнасяха благосклонно към laissez-faire. Хората, които последователно защитават отделянето на държавата от икономиката, са малцинство във всяка икономическа група.

Казах на Айн:

— Някой ден наистина трябва да напиша статия, озаглавена „Едрият бизнес срещу капитализма“.

— Опасявам се, че си прав — отговори тя.

— В „Атлас“ си ни показала бизнеса такъв, какъвто трябва и може да бъде.

— Понякога наистина е такъв. Представям напълно реалистично самия процес на индустриалното достижение, романтичната част е създаването на образи, които да отговарят на този процес.

Склонността на Айн да вижда света като велик роман, в който доброто и злото са се вкопчили в битка, беше основна за нейната психология (и трактовката на бизнеса беше само един от примерите за това). Това личеше както в „Атлас изправи рамене“, така и в личните й контакти. У нея имаше нещо манихейско, тя виждаше доброто и злото като напълно отделни принципи и тълкуваше всяко човешко преживяване като сблъсък между тях.

Самият аз бях склонен да мисля по-биологично — да виждам живота като борба за приспособяване, така че поведението да се разглежда като стратегия за оцеляване, за справяне с проблеми, която да бъде повече или по-малко подходяща или съгласувана с истинските дългосрочни интереси на индивида. Терминът „биоцентричен“, т.е. съсредоточен върху живота, още не беше влязъл в речника ми, но смисълът му беше вече част от мисленето ми. Сравнявах понятията за добро и зло с понятията за здраве и болест. Те обозначаваха ползата и вредата за физическото и психическото ни здраве. Понятието за грях беше относително далечно на начина ми на мислене, докато за Айн беше още напълно активно. Когато виждах поведение, което не ми харесваше особено или което направо не одобрявах, аз още бях склонен да се чудя какво се опитва да постигне съответният човек.

Разбира се, произнасях морални преценки, но никога не съм бил чак толкова страстен моралист — или морализатор, — колкото Айн. В ретроспекция мога да кажа, че при емоциите аз бях постигнал много по-голямо отделяне на морала от всякакъв религиозен контекст или влияние. За мен липсата на морал беше просто лоша стратегия. Не че Айн би казала нещо различно за буквалното значение на неморалността, но тя имаше нужда да произнася с плам и възмущение тежки морални присъди при всеки удобен случай. Тя използваше често думата „зло“; аз също я произнасях, но доста пестеливо.

Осъзнавахме разликите си, но не им придавахме кой знае какво значение. Айн беше доволна, че държа страстно на ценностите и убежденията си, ако и формата, под която ги изразявах, да се отличаваше от нейната.

— Гледната ти точка е обусловена от това, че си психолог — казваше тя. — Помежду ни няма фундаментална разлика.

Сега, като препрочитам статиите, които пишехме за „Обджективист нюзлетър“, тази разлика ми се струва очевидна, въпреки неадекватното морализаторстване, което понякога присъства в работите ми. Текстовете на Айн изобилстваха много повече с морално презрение. В статиите, които съм писал след 1964 г., когато „Обджективист нюзлетър“ се превърна в списание, озаглавено „Обджективист“, разликата е още по-очевидна и несъмнено отразява промени в начина ми на мислене, които още не са били достатъчно осъзнати.

И все пак у всички членове на Колектива имаше прояви на обективистично пуританство, което понякога помиташе напълно чисто човешката топлота. Усърдният стремеж към морална безупречност, съчетан със склонност емоциите да се потискат, често пречеше на спонтанността и естествената привързаност. Собствените ми импулси, когато не успявах да ги удържа напълно, се проявяваха под формата на психологически насърчения, на потупване по рамото или на стискане на нечия ръка, а това рядко скъсяваше дистанцията между другия и мен. В друго настроение обаче аз излъчвах строгост, която можеше да бъде заплашителна и да отключва безпокойство. Парадоксалното беше, че тъй като Айн приемаше непорочността си за даденост, тя често най-свободно от всички ни изразяваше положителни чувства към приятелите си; в определено настроение тя беше по-мила и емоционално експресивна от когото и да е другиго в нашия кръг.

Склонността към скованост и формалност беше видима у много хора, които се занимаваха с обективизъм, особено ако присъстваха повече от двама души. Някой ми беше казал: „Двама обективисти насаме може и да се забавляват добре понякога, но щом се появи трети, изведнъж ги сграбчва съзнанието. А и купоните понякога са пълна катастрофа. Никой не иска да го смятат за безмозъчен“.

Имаше и прекрасни изключения. Едното беше бейзболен мач, който организирахме в Сентръл Парк, между „Атиловците“ и „Шаманите“, в който участваха повечето членове на Колектива, както и много слушатели от Института. Събитието беше особено специално и приятно, поради факта че всички интелектуални рангове бяха изчезнали и само бейзболът имаше значение. Усмихвам се всеки път, когато си спомня за свободния смях през онзи нетипичен следобед.

Из града и в цяла Северна Америка се бяха формирали множество малки обективистки кръгове. На техните срещи възникваха много приятелства, бракове, връзки, възможности за работа и бизнес. С Айн се радвахме на разширяващата се субкултура.

От време на време чувах, че някой е бил „отлъчен“ от тези групи заради предателство към обективистките стандарти. Според мен много от тези привърженици бяха по-строги дори от Айн и мен в осъждането на нарушенията.

— Те са по католици от папата — отбелязваше кисело Айн.

— Май всички интелектуални движения трябва да се справят със синдрома на „истинския вярващ“ — подхвърлих веднъж аз. Преди няколко години Айн беше открила книгата на Ерик Хофър „Истинският вярващ“ и ни я беше препоръчала.

— Тъй като поставяме акцент върху рационалността и независимостта — уверено прогнозира Айн, — това няма да е проблем за нас.

Вече знаех, че подхожда твърде оптимистично към последователите ни, но дори и не подозирах, че греши даже за най-вътрешния ни кръг.

Айн беше отбелязала, че като цяло лекциите по обективизъм правеха „по-добри хора“ дори и най-малко обещаващите ни студенти. Ако я бях попитал какво има предвид под „по-добри хора“, тя можеше да отговори правилно, че са вдъхновени от идеала за рационалност като начин на живот, от идеалите за независимост, справедливост и производителност, както и че са в състояние да поемат сами отговорност. Всичко това имаше все положителни последствия за поведението им.

Нямаше да научат от нас обаче колко важно е да се вслушват във вътрешните си сигнали, в онези послания на организма, които не се въплъщават в концептуалния език. Ако изобщо стигнеха до това, можеха най-много да се научат да бъдат едва ли не ритуално подозрителни от всичко невербално и подсъзнателно. Ние не виждахме това — или пък и да го виждахме, не го смятахме за проблем. Разбира се, нашите студенти нямаше да чуят и дума за „мъдростта на тялото“; много от тях щяха само да задълбочат отчуждението от собствените си тела. И това не виждахме; не разбирахме, че една адекватна психология трябва да се обърне към целия организъм, а не само към неокортекса.

Нашите студенти нямаше да научат нищо и за добротата и състраданието; научаваха само за някаква свръхинтелектуализирана „добронамереност“, която нямаше почти нищо общо с истинските срещи между живи човешки същества. И все пак ако човешкият живот е стандарт за ценност, то в свят, в който непрекъснато стават нещастия, катастрофи и бедствия, добротата и състраданието имат стойност за оцеляването. Грешка е, естествено, те да се смятат за най-висши добродетели, да се поставят над рационалността или почтеността (което би направило страданието най-важната част от живота), но те въпреки всичко си остават добродетели. Не говоря за саможертвата или „състраданието“, наложено силом от правителството, а за частната, доброволна взаимопомощ, за щедростта и добрата воля. Тези черти и практики поддържат живота. Общество, чиито членове ги ценят повече, е биологически по-адаптивно от общество, чиито членове не го правят. Ако животът е стандарт за добро, то добротата, състраданието и духът на взаимопомощ са добродетели, които трябва да се насърчават. Това беше едно от логическите последствия от нашата етика, което ние не разбирахме. Някои от нас бяха по-състрадателни от други, но като цяло това си оставаше психологически въпрос, на който не се придаваше никаква философска важност.

Междувременно заявките за лекции започнаха да валят от целия свят. Чухме за групи за изучаване на обективизма чак в Индия и Австралия. Бяхме засипани от молби за повече информация относно философията.

— Наистина трябва да напиша някакъв по-обхватен трактат по обективизъм — често казваше Айн. Аз я слушах часове наред да говори за това, но разбирах, че то никога няма да стане, защото емоционалната енергия за подобно начинание вече я нямаше.

Както бяхме планирали, „Обджективист нюзлетър“ започна да излиза през януари 1962 г. Уводната статия, написана от Айн, бе озаглавена „Изберете сами темата си“ и говореше за това колко е важно да не позволявате на врага да избира условията на битката, да разбирате кое е важно и кое не. Ето част от тази статия:

Нито човекът, нито народът могат да провеждат някаква практична политика без основни принципи, които да я интегрират, да определят целите й и да я ръководят. Също както Съединените щати са изоставили принципите си, се носят безцелно из международните дела, неспособни да действат, и само реагират на темите, избрани и повдигнати от Съветска Русия, така и вътре в страната „консерваторите“ не са способни да действат, а само реагират на темите, избрани и повдигнати от етатистите, като по този начин приемат и помагат за разпространението на техните принципи.

Барбара написа рецензия за „Планиран хаос“ на Лудвиг фон Мизес и така го представи като автор на една нова и растяща публика. Цялата австрийска школа за икономика на свободното предприемачество щеше да получи много по-широка аудитория благодарение на нашите рецензии и препоръки. Алън Грийнспан написа статия, озаглавена „Берлинската криза“:

За парче земя, не по-голямо от Роуд Айлънд, руснаците доведоха света до война… Историята рядко предлага толкова контролирани експерименти с враждебни една на друга икономически системи като положението в Берлин през последното десетилетие. В края на четиридесетте години, когато останалата част от Западна Европа затъваше в блатото на социалистическите експерименти, Западна Германия, и Западен Берлин включително, се обърнаха към свободното предприемачество (или поне в повечето случаи). Резултатите бяха драматични: от страна, победена и разрушена във войната, Германия се надигна и постигна зрелищен просперитет. Междувременно Източна Германия и Източен Берлин едва личат сред останките.

Аз писах за връзката между разум и емоция. През следващите месеци, въпреки че понякога пишех в други области като етика и икономика, аз все пак предпочитах психологическите теми. Ленард, Едит Ефрон и Робърт Хесен, млад историк, който се беше присъединил към нашия кръг и работеше в Института, започна да участва в следващите издания.

Айн започна да води седмична рубрика за „Лос Анджелис Таймс“, след което премина и към други издания от групата. Способността й да изненадва не спираше да се проявява. За едната от рубриките написа необичайно вълнуващ текст по повод смъртта на Мерилин Монро; чувствената й оценка за значението на актрисата за множество хора разкри още една непозната страна от сложната й личност. След малко повече от година обаче тя изостави този проект, отчасти защото изискваше твърде много четене и внимание към текущи събития.

През 1962 г. Институтът „Натаниъл Брандън“ започна да издава във вид на брошури лекциите и есетата на Айн, както и тези на Барбара, моите и на още няколко души. Едно от есетата на Барбара, „Моралният антагонизъм между капитализма и социализма“, беше адаптирано от една лекция по радиото. В крайна сметка създадохме служба за книгоразпространение, за да продаваме по пощата тези брошури заедно с книгите, които препоръчвахме на нашите студенти. Институтът вече не се помещаваше в апартамента ми, имаше си помещения, които споделяше с „Обджективист нюзлетър“ и в които имаше все повече служители. Барбара направо цъфтеше в тази среда; превърна се в отличен администратор и ръководеше ведро и компетентно ежедневната работа. Обожавах да я наблюдавам там — беше изключително жизнена, а аз чувствах, че връзката помежду ни се възражда. Тук тя беше кръстоносец, беше в стихията си. И двамата имахме нужда от някакво велико морално приключение, това беше основната ни мотивация през тези години, и тази нужда се запълваше от обективизма; щастието от него позволяваше да търпим други неприятни моменти много по-дълго, отколкото бихме успели иначе.

„Коя е Айн Ранд?“ трябваше да излезе от печат през юни 1962 г. Исках Айн да е доволна от крайния резултат; каза, че е доволна, но понякога, когато обсъждахме книгата, аз забелязвах известна резервираност. Когато я попитах направо, тя каза:

— Книгата е прекрасна. Но не вие с Барбара трябваше да я пишете. Вие сте мои студенти и е почти унизително така. Трябваше да я напише външен човек.

Предадох това на Барбара, а тя въздъхна:

— Как ми се иска поне веднъж Айн да е напълно доволна от нещо.

— На лекциите има един човек, с когото трябва да се запознаете — каза ни Джоан една вечер. — Казва се Патриша Гълисън, приятелка е на Лари Скот. С Алън мислим, че са наистина приятна двойка.

— Патриша е много необикновено момиче — с ентусиазъм се съгласи Алън.

— В какъв смисъл?

— Ами тя… — започна Джоан и спря. — По-добре е сам да разбереш. Просто е различна. Трудно ми е да обясня.

Не знам дали Барбара забеляза израза на лицата им — в тях имаше нещо младежко, привлекателно, ранимо, което ме развълнува дълбоко.

— Най-ясното нещо, което мога да кажа за нея — добави Джоан — е, че когато си с нея, ти харесва как се чувстваш.

— Мисля, че Патриша и Лари са сгодени.

Когато Патриша и Лари излязоха на кафе с Барбара и мен, аз съзнателно реших да съсредоточа вниманието си върху Лари, който не спираше да задава философски въпроси, а аз с удоволствие му отговарях — със съзнанието, че се фукам пред Патриша.

Уведомиха ни, че са планирали да се оженят през юни. Поздравих ги и си помислих, че Лари е на моята възраст — с десет години по-голям от Патриша. Двамата обаче правеха отлично впечатление заедно — той не изглеждаше твърде стар за нея. Ако някой ме беше попитал как се чувствам, щях да отговоря дистанцирано и добронамерено, че се радвам за тях, и нямаше да открия истинския смисъл на вцепенението, което вече използвах като упойка за всяка болка.

Една вечер след лекцията Патриша ми каза много развълнувано:

— Госпожица Ранд покани мен и Лари на гости!

По-късно, когато попитах Айн за това, тя ми каза, че е била впечатлена и от двамата; намираше ги за сериозни идеалисти.

— Мисля, че съм съгласна с Джоан: у Патриша има някаква много интересна, необикновена лекота. Разбира се, още е твърде млада; ще видим какво ще направи, като израсне — Айн се засмя и продължи: — Самопоканих се на сватбата им. И четиримата ще получим покани.

Вцепенението ми ставаше все по-страшно.

— Страхотно — казах аз.

С Барбара научихме, че Лари е доста добър любител фотограф и го помолихме да направи снимките за обложката на „Коя е Айн Ранд?“. Той дойде с Патриша в нашия апартамент един следобед през май. Когато сесията свърши, Лари трябваше да тръгне за някаква среща и ние поканихме Патриша да остане.

Исках Барбара да я хареса по същия начин, по който я харесвах аз. Когато я видях как отстъпва пред блестящата енергия и несъзнателната откритост на Патриша — докато Патриша говореше за живота си, за това какво значеха за нея „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“, за професията си като модел — аз се оживих. С голяма топлота Барбара демонстрираше приятелско отношение и добра воля, които отговаряха на собствените ми чувства.

Патриша не се опитваше да скрие удоволствието от това, че е у нас и отговаря на въпросите ни, че е център на вниманието ни. В желанието си да ни се разкрие тя понякога говореше почти неразбираемо бързо, а гласът й се надигаше от неконтролируемо вълнение:

— Боже, ама че силно викам!

У нея имаше някаква младежка ранимост, която я отличаваше от всеки друг сред познатите ни.

Една фраза на Патриша подтикна Барбара да я попита дали някога се чувства отегчена — например ако е на среща с безинтересен мъж. Патриша я погледна изненадано и отговори, че никога не се чувства отегчена.

— Мисля, че хората, които лесно се отегчават, всъщност сами са отегчителни, нещо в тях е мъртво и искат другите да направят живота им интересен. Винаги има начин една вечер да се направи забавна, стига да не си пасивен. Може и да ви прозвучи като лудост, не знам как да го обясня, но у мен има някаква музика, която мога да използвам за всичко, което правя — а понякога мога да извлека музика от човека, с когото говоря, поне докато съм с него.

Беше време да изведем кучето на разходка и попитах двете жени дали искат да дойдат с мен. Барбара каза:

— Малко съм уморена. Предпочитам да почета. Защо не отидете вие двамата?

На улицата Патриша каза:

— Страхувам се, че не се изразявам ясно понякога. Ще ми се да съм по-структурирана. Мисля, че донякъде се засрамих от Барбара, толкова добре говори.

Попитах я дали аз съм я притеснил.

— О, не — отговори тя. — Понеже знам, че винаги ще ме разбереш, пред теб не ме е страх как звуча и затова говоря по-спокойно.

Поздравих я за откровението, с което назовава страха си. Тя вдигна рамене и каза нехайно:

— Че защо да не го назовавам? Всеки се страхува от нещо в един или друг момент. Не ме е страх да си призная, за разлика от много хора. Това вече няма да е страх, а страхливост, а аз не съм страхливка.

Покрай нас мина момче на колело с възторжено лице. Патриша го посочи и каза:

— Я виж. Лицето му е съвършено, нали? В момчетата има нещо толкова невинно. Колелото му е неговият космически кораб.

Казах й, че понякога и аз съм се чувствал така като малък, а тя отговори, сякаш ставаше въпрос за някаква очевидна истина:

— Едно от най-хубавите неща в теб е, че се отнасяш приятелски с тази страна от себе си.

Май нямах нито един приятел, който да каже подобно нещо или дори да се съгласи с него.

Осъзнавах начина, по който се движеше; от нея лъхаше неизчерпаема енергия, която сякаш преливаше от жестовете и стъпките й, същински поток на живота. Тя се съчетаваше с грация, която в един момент ми напомняше за движенията на танцьор, а в друг — за тези на атлет. Осъзнах, че това е грацията на човек, за когото тялото е основен инструмент за изразяване, за когото тялото е душа в действие.

— Движиш се по начин, който изразява великолепна наслада от живота — нехайно подметнах аз.

Тя беше поласкана и прие думите ми като ценен комплимент.

— Когато бях на шестнадесет, исках да стана танцьорка. Танцувах през цялото време.

Когато я попитах защо не е продължила да се занимава с това, тя отговори:

— Не беше достатъчно интелектуално. Знаех, че накрая ще се чувствам ощетена. Исках нещо, в което да прилагам ума си.

Аз попитах:

— И какво е то?

За миг в очите й проблесна тъга.

— Още не знам.

Сетне, без никакъв преход, тя започна да говори за това колко много харесва начина, по който Айн третира мъжете в романите си.

— За мен това е едно от най-важните й качества като писател.

Имах чувството, че й доставя удоволствие да скача от тема на тема неочаквано, предизвиквайки ме да я следвам.

— Можеш ли да повярваш, че има читатели, които се изненадват, щом научат, че Айн Ранд е жена? Не е ли глупаво? Та нали само жена може да напише романите й, само жена може да има такава гледна точка към мъжките характери. Страстта към мъжкото тяло например. Обожанието й към мъжете. Когато я чета, си мисля: „Това съм аз. Точно това изпитвам — по отношение на идеалния мъж, на абстракцията“. Това не се отнася за повечето от мъжете, които виждам, разбира се. Когато за пръв път прочетох „Изворът“, изпитах вълнение от самото начало — от описанието на Хауърд Роурк, застанал на ръба на скалата. Влюбих се в гледната точка на Айн, в начина, по който разглежда нещата. Чувствах се най-сетне в мир със себе си.

— Мисля, че е забележителна — казах по-късно на Барбара аз.

Сестрата близначка на Патриша, Лиша, вече посещаваше лекциите ми. Приликата помежду им беше наистина удивителна. От десет метра можех да ги объркам, въпреки че чертите на Патриша бяха малко по-фини. Дори отблизо някои хора ги бъркаха.

Лиша не пробуждаше у мен чувствата, които вдъхваше Патриша. Тя излъчваше тревога и отчаяно желание да се хареса, стремеж да я смятат за „добра“. Мислех си, че едва ли може да има по-конвенционални ценности. Докато Патриша ми се струваше активна, себеутвърждаваща се и независима, Лиша ми изглеждаше пасивна, отстъпчива и зависима — с други думи, по-женствена по конвенционалните стандарти. В началото се колебаела да идва на лекциите, защото я плашел ентусиазмът на Патриша.

— В работата ни — спомена веднъж Патриша без следа от злост — повечето хора харесват нея.

Докато размишлявах за разликата в отклика си спрямо двете жени разбрах за пореден път до каква степен духовното е по-важно от физическото, за да бъдеш привлечен от някого.

Научих, че Патриша, която беше по-малката, е прекарала първите единадесет дни от живота си в кувьоз. И все пак още от първите й години родителите й я смятали за най-агресивния и най-авантюристичния член на семейството. „Винаги съм чувствала Лиша по-близка до себе си, казала й майка й, защото тя беше по-свенлива и плашлива. Можех да я разбера. За мен ти винаги си била някак по-чужда.“

Една вечер в Института видях Патриша да разговаря с Джоан Кенеди Тейлър и отидох при тях. Джоан живееше далеч от хотела, в който изнасях лекциите, и й предложих да я закарам до тях; никога не бях правил това преди. Нехайно казах на Патриша:

— Ела с нас, ще оставя и теб после.

Първо откарах Джоан, сетне отново тръгнах на юг, към Сентръл Парк, към апартамента на Патриша в Ийст Сайд. Беше топла нощ и покривът на кабриолета беше свален.

Не говорехме. Патриша седеше с отметната назад глава, със затворени очи, с лице, повдигнато към нощното небе. Деликатните й, изваяни черти излъчваха не чувственост, а някакво неземно сияние. Изглеждаше в екстаз.

Силата на собствения ми отклик ме сащиса. В следващия миг усещах единствено гъвкавостта на тялото й под лятната рокля, линията на краката и бедрата, и за един ужасяващ, опияняващ миг си помислих, че ще посегна към нея — просто така, като по право, уверен, че тъкмо това иска.

Когато излезе от колата от другата страна на улицата пред апартамента си, който вече споделяше с Лари, аз й викнах:

— Ще се видим на сватбата! — и бързо потеглих.

Следващия път, когато я видях, на 31 май, тя крачеше през църквата, хванала баща си под ръка. Лари я чакаше, гордо и щастливо усмихнат, а Барбара седеше от едната ми страна. Айн и Франк бяха от другата.

— Изглежда красива — прошепна Айн. Аз не бях в състояние нито да отговоря, нито да мръдна, защото за пръв път в ума ми се появи ясно и непогрешимо мисълта: „Това не ми харесва. Не ми харесва Патриша да се омъжва за друг“.

Силата на реакцията ми беше шокираща. Сякаш посягаха на самия мен, сякаш отнемаха най-ценното ми. Въпросите, повдигнати от моята реакция, бяха ужасяващи, само дето аз не се чувствах ужасен. Чувствах се развълнуван, разбунен, потънал в собствената си страст.

Докато седях зад Айн, Франк и Барбара и чаках да поздравя булката, младоженеца и техните семейства, си мислех, че при тези обстоятелства ще бъде допустимо да я докосна, да я целуна и нямах мира при мисълта какво може да почувства тя от моя допир.

Когато пристигнахме в ресторанта за празненството, в главата ми властваше единствено споменът за допира на кожата и устните й. Сякаш някъде безкрайно далеч аз с удивление забелязах, че продължавам да действам и да се държа нормално. Вътрешно обаче бях извън всякакъв контрол. Минавах от човек на човек, без да мога да се съсредоточа. Поговорих с родителите на Лиша и Патриша, Елси и Реймънд. Реймънд беше чел Айн, беше възхитен от нея и се опитваше да ми каже нещо, но аз нищо не чувах. След това Патриша си проби път през тълпата и помоли Айн, Франк, Барбара и аз да отидем с нея и Лари за сватбена снимка. Преживяването беше изключително объркващо: как можеше едновременно да бъде влюбена в Лари и да ме гледа по онзи специален начин, който изличаваше обичайния ми житейски контекст? На следващия ден трябваше да заминат на меден месец в Европа.

По-късно същата вечер, когато останахме сами с Барбара в апартамента, аз си казах: „Добре, да се връщаме към реалността“.

В началото на юни, няколко дни след сватбата, с Барбара стояхме заедно на Пето авеню и гледахме обещаващия аранжимент на „Коя е Айн Ранд?“ на витрината на „Брентано“.

От четиринадесетгодишен знаех, че искам да бъда писател. Сега, докато гледах десетина екземпляра от първата си книга на витрината, аз се чувствах на седмото небе. Проблемите ми с Айн и Барбара бяха изчезнали, Патриша беше приятен, далечен спомен. Съществуваха единствено книгите пред мен.

Изразът на лицето на Барбара показваше, че и тя се чувства по същия начин. И тя гледаше първото конкретно въплъщение на мечта, лелеяна от детинство — да стане професионален писател. Държахме се за ръце. Знаехме, че сме дошли като двойка, както и защо сме останали заедно — заради ценностите, които ни бяха довели до този миг. Бяхме на мястото си.

Нито Барбара, нито аз можехме да си представим алтернатива на живота си тогава. Чисто практически ние измервахме щастието не с личния си живот, а с напредъка на обективизма. Бяхме в еуфория например, когато Айн получи писмо от А. Куинси Мъмфорд, библиотекар на Конгреса, в което пишеше: „Сред най-обсъжданите философски системи на нашето време е и онази, която се свързва с вашите творби. В художествената си проза и есетата си сте представили обективизма по начин, който засяга множество равнища на обществени интереси. Когато се пише историята на нашата съвременност, вашето творчество ще заеме видно място в нея. За да гарантираме, че творчеството ви ще бъде обект на информирано проучване, ви каня да депозирате ръкописите и личните си книжа в Библиотеката на Конгреса“. Споделеното ни удоволствие от такива събития заместваше реализацията на един истински брак.

Друго подобно удоволствие беше пътуването ни през есента на 1963 г. с Айн и Франк до колежа „Луис и Кларк“ в Портланд, Орегон, където Айн щеше да бъде обявена за почетен доктор по хуманитарни науки. Всички студенти и преподаватели трябваше да прочетат „Атлас изправи рамене“. Имаше два дни за дискусии, някои водени само от Айн, други и от двама ни. Айн и Франк бяха в добро настроение. През тези два дни забравих всички проблеми в живота си и бях просто и безгранично щастлив.

С Барбара измервахме напредъка с продажбите на книгите на Айн, с поканите за лекции, с радиопредаванията, със статиите за нейната работа, които се появяваха все по-често, с броя студенти в института, с градовете из целия континент, в които се предлагаха лекциите ни, както и с хората, които влизаха в живота ни в отговор на „Атлас изправи рамене“. Гледахме притока на нови хора с жив интерес.

Сериозно приятелство възникна между Айн и Джон Хоспърс, професор по философия в „Бруклин Колидж“. Беше чул речта на Айн в колежа и беше дълбоко впечатлен, ако и ориентацията му да се отличаваше радикално от нейната в почти всяко едно отношение. По-късно той написа няколко широко използвани учебника и беше на път да направи солидна кариера. След като прочете „Атлас“, ентусиазмът му нямаше граници. Посещаваше редовно Айн, за да говорят за философия, прие напълно политическите й идеи, а отчасти и етическите; трайните им различия оставаха в епистемологията, метафизиката и естетиката. Хоспърс се отнасяше по-благосклонно към логическия позитивизъм и езиковия анализ, ако и да не приемаше напълно нито едното, нито другото; много от критиките на Айн му се струваха напълно приемливи. По-важна и за двамата обаче беше страстта им към философията. Виждах как Айн говори с него по начин, с който малко външни хора биваха удостоявани; смяташе го за необичайно интелигентен и честен и няколко пъти говореше в неговите часове.

Приятелството им приключи болезнено през октомври 1962 г., когато по покана на Хоспърс Айн говори пред годишната среща на Американското общество за естетика в Харвард. Речта й беше озаглавена „Изкуството като усет към живота“ и Хоспърс трябваше да я коментира след това. Той й предложи да й покаже коментарите си предварително, но тя отказа с думите, че е уверена в приятелството и честността му и че събитието ще бъде „цивилизовано“. След като тя приключи с речта, Хоспърс отправи предизвикателство към гледната й точка, но не добронамерено, с желание да изясни някои моменти, а с онзи деликатен сарказъм, който преподавателите смятат за даденост и който вбесяваше Айн. За нея това беше неизказуемо, непростимо предателство.

Когато отговори на критиката на Хоспърс със собствения си хаплив сарказъм, аз потънах в стола си, защото знаех добре, че катастрофата е настъпила. След това, докато се връщахме към хотела с останалите от групата за прием в наша чест, аз трябваше да докарам Хоспърс с друга кола и на практика да му прочета правата. Направих го неуверено — чувствах се смазан.

На приема никой не обърна внимание на Хоспърс, никой не го заговори, а Айн се държеше така, сякаш той не е там. Прошепнах на Барбара:

— Ако Айн ще къса с него, трябва поне да му го каже в очите.

Барбара кимна. Чувстваше се също толкова неудобно, колкото и аз. Само че Айн не му каза нищо и връзката им приключи онази вечер.

След години, когато Хоспърс преподаваше философия в Университета на Южна Калифорния, аз говорих с него една вечер за мястото на Айн в живота му. Той говори за нея със страстна възхита и ми каза, че споменът за философските им разговори още му е изключително скъп и е осветил цялата му интелектуална кариера.

— Знаете ли — меко каза той, — когато Барбара ме интервюира за „Страстта на Айн Ранд“ и аз започнах да говоря за миналото, изведнъж — след толкова години — без да искам се разплаках. Не е ли забележително?

А аз отговорих тъжно:

— Да, така възприемаха Айн хората.

През същия този период аз завързах приятелство, което щеше да трае малко повече от това между Айн и Джон. Робърт Ефрон, братът на Едит, беше изследовател невропсихолог в болницата за ветерани в Бостън. Аз бях изключително впечатлен от едно негово изказване за „Атлас“: „Тази книга е творение на велик биолог“. Ходехме си на гости и говорехме надълго и нашироко за биология, психология и философия. Според мен той беше един от най-блестящите хора, с които се запознахме в този период. Забелязах, че ако и връзките им да бяха сърдечни, Айн така и не споделяше моя ентусиазъм. Подобно на сестра си Едит, Робърт Ефрон не беше „почитател“ като онези, на които Айн беше свикнала в Колектива. Той беше по-възрастен и оформен като личност в момента, когато се запозна с Айн; демонстрираше определена дистанция, която според мен щеше да събуди подозренията на Айн, ако и тя никога да не го признаваше. Понякога тя лекичко ме жегваше, когато й кажех, че заминавам за Бостън за уикенда.

— Наистина ли го смяташ за по-важен от Колектива? — питаше тя, а аз отговарях:

— В момента може да ми каже повече неща, които ме интересуват — само това мога да ти кажа.

— И за какво си говорите?

— О, за много неща. За еволюция например.

Тя вдигаше рамене и сменяше темата. Знаех, че защитава не колектива, а себе си; ревнуваше от всеки мой интерес, който не можеше да сподели. Не си позволяваше да каже, че времето, което прекарвах с Робърт Ефрон, е време, отнето от самата нея.

Харесвах Едит и понякога Айн не одобряваше и това. Проявяваше към нея неуважение и дори сарказъм. Сарказма не приемах, но неуважението ми харесваше.

След няколко години Едит беше отлъчена и с Барбара се срещнахме с нея насаме, за да й съобщим присъдата. И двамата съжалявахме за тази загуба, защото знаехме, че тя и брат й са сред най-добрите умове, които бяхме срещали. Упреквахме се, че сме съучастници в нейното осъждане. През 1981 г., след около петнадесет години, аз попитах Барбара:

— Защо бяхме ядосани на Едит Ефрон?

Тя въздъхна и отговори:

— Нямам и най-малка представа.

Запознахме се с Хенри Марк Холзър, на когото всички викаха Ханк, и със съпругата му Ерика. И двамата бяха адвокати. Ханк стана наш адвокат и работеше както за „Обджективист нюзлетър“, така и за Института. От време на време искахме да се пишат остри писма от наше име и по онова време Холзър с жар вършеше подобни неща — стилът му беше доста хаплив.

Запознахме се със сценариста Ал Рамръс и с телевизионния продуцент Тед Йейтс, с икономиста Мартин Андерсън, който по-късно щеше да стане съветник на двама президенти, с театралния мениджър Ралф Роузман, със сценографа Филип Смит и съпругата му, актрисата Кей Нолти Смит, която по-късно стана талантлив автор на психологически трилъри, с испанския художник Хосе Капулети, чиито творби Айн беше видяла за пръв път в галерията „Хамър“ на Петдесет и седма улица и беше изразила дълбоко възхищение от тях; с психолога Роджър Калахан и съпругата му Барбара, както и с психолога Лий Шулман и бъдещата му съпруга Джойс, която също щеше да стане психолог. Роджър, Лий, Джойс и Ралф Роузман станаха особено близки мои приятели.

Запознах се с Лий и Джойс благодарение на Роджър Калахан, когото пък срещнах заради ентусиазма му към главата за психологията в „Коя е Айн Ранд?“ По онова време Роджър и Лий повече или по-малко споделяха идеите на психолога Албърт Елис и в резултат от срещата си с мен пренасочиха мисленето си към нас — за огромно неудоволствие на Елис, който един вид чувстваше, че сме му ги „откраднали“.

Бях се запознал с Елис няколко години преди това, през 1958 г., когато Майк Уолас беше публикувал едно интервю с мен в „Ню Йорк Поуст“. Елис ми остави бележка с поздравления, която пък доведе до обяд в неговия институт. Скоро открихме, че ако и двамата да твърдяхме, че защитаваме разума, ако и да бяхме съгласни, че ирационалните вярвания играят централна роля за емоционалните проблеми и споделяхме недоверието си към психоанализата, разликите в идеите ни бяха дълбоки. Елис беше материалист, защитник на логическия позитивизъм и морален релативист. Противопоставяше се на всякакво понятие за сигурност на познанието и особено на концепцията ми за самоуважението (която тълкуваше погрешно години наред). Връзката ни по онова време беше сърдечна, но дистанцирана.

Партитата, които организирахме с Барбара, ставаха все по-големи. Освен новите ни приятели и познати на социалните събития присъстваха и сестрите ми Рива и Флорънс и съпрузите им Шоули и Ханс, които идваха понякога от Торонто в Ню Йорк. Роджър, Лий и Джойс, които живееха в Детройт, също периодично ни посещаваха.

— Наистина си си създал общество, скъпи — казваше ми Айн. — Независимо от недостатъците му, това е едно великолепно начало.

Знаех, че ако е в друго настроение, може да говори за приятелите ни и иначе. В момента обаче се радвах да го чуя.

Един ден Джоан се обади и покани Барбара и мен на новогодишно парти. Питах дали ще присъства и някой извън Колектива. Не се опитвах да се лъжа защо питам или на чие точно присъствие се надявам. Джоан отговори:

— Боб Ефрон и съпругата му от Бостън. Ал Рамръс. Лари и Патриша Скот. А сигурно ще има и още — продължавам да звъня.

В този момент бях готов да прегърна Джоан и да я разцелувам.

Когато Айн, Франк, Барбара и аз пристигнахме на новогодишното парти на 31 декември 1962 г. започна познатият ритуал. Всички се изправиха, за да поздравят Айн. Тя се завъртя в кръг като пръскащо се от гордост дете и изчака присъстващите да се възхитят на костюма й. Заваляха похвали. След това извади цигарето си и запали цигара. Партито можеше да продължи.

През онази вечер не обръщах внимание на всичко това. Очите ми претърсваха стаята, но тя не беше пристигнала още. Неспокойно се мотаех наоколо.

Когато звънецът се обади и Патриша и Лари влязоха, аз нарочно останах в дъното, докато те поздравяваха останалите, след което си пробих път напред и стиснах сърдечно ръцете им. Те ме поздравиха с неочаквана топлота, сякаш бях най-близкият им приятел.

Мислех си безлично, че изглеждат добре заедно. И двамата бяха високи и уверени. Тя имаше сини очи и руса коса, той беше с тъмни очи и кестенява коса.

По едно време чух Патриша да споменава „двамата най-рационални мъже, които познава“ и разбрах, че говори за Лари и мен. Тя продължи, впила очи в мен:

— Лари е най-рационалният човек, когото познавам — погледна го с изключителна привързаност, после погледът й се върна върху мен и продължи: — Ти си следващият. Живея с Лари и го познавам, нямам представа какъв си в ежедневието си, така че ти си вторият най-рационален човек, когото познавам.

Виждах, че си играе с мен, и това ме забавляваше. Тази вечер е самата себе си, мислех си.

Лари ми се усмихваше широко с неприкрито уважение. Сякаш онова, което Патриша казваше и правеше, имаше пълното му разбиране и благословия.

— Не чух ли да наричаш Нейтън втория най-рационален човек, когото познаваш? — през смях попита Джоан.

— Олеле, виж го само — с престорен уплах каза Патриша и посочи към мен. — Май не му харесва.

Изведнъж се почувствах засрамен, нервен. Друга част от мен обаче се радваше на факта, че е посмяла да ме дразни. Никой не смееше да ме подкача.

Тя се наведе почти интимно напред и попита:

— Искаш да си първи във всичко, нали? И с всекиго?

Намекът й беше толкова очевиден флирт, че се зачудих какво мислят останалите наоколо. Лари продължаваше да сияе. Не можах да се сдържа — разсмях се, за да се защитя.

Тя се приближи още стъпка напред, като следовател, който се опитва да сплаши заподозрения, и продължи настоятелно:

— Нали това искаш в действителност? Да бъдеш номер едно, във всяко едно отношение, с всекиго, и особено с жените?

Случи се твърде бързо и твърде неочаквано, за да осъзная, че онова, което казва, като цяло е вярно — може би не за жените по принцип, но за нея — със сигурност. Тази истина нарушаваше равновесието ми, защото до този момент не бях се изправял пред нея, дори не бях я осъзнавал. Наистина желаех да съм важен за нея. И все пак чувствах, че това е факт, който не бива да се изказва просто така; нейната младост и жар бяха я направили непредпазлива.

— Да не си пила — пошегувах се аз. Знаех, че не пие.

Изведнъж усмивката изчезна от лицето й и се замени с разочарование.

— Липсва ти смелост — удивено каза тя. — На Натаниъл Брандън му липсва смелост. Нима това изобщо е възможно?

Знаех, че е очаквала миг по-рано да призная без извинения колко точни са били думите й, да ги призная, без да се шегувам, и да позволя на дълбокия им смисъл да си остане неизказан помежду ни.

Ако и да виждах, че действа неадекватно, това впечатление беше пометено от вълна на възторг. Не я е страх от мен! Бях опиянен. В света, в който се движех, аз бях издигнат на пиедестал. Пред всичките ми приятели, с ясното съзнание каква е позицията ми, тя беше дръзнала да ми каже, че ми липсва кураж. Тя стоеше там и ме гледаше — красива, наелектризираща, нито дете, нито жена, с усмивка на момиченце и с поглед, плод сякаш на вековен опит. Струваше ми се, че съм напълно прозрачен, и това ме изпълваше с радост. Отстъпих пред възхищението. Чувствах се наистина пиян.

— Барбара! — пискливо извиках аз. — Барбара, къде си? Трябва да чуеш това. Патриша казва, че съм страхливец.

Навикът ме подтикна да споделя този момент с Барбара — но не само навикът, но и желанието да отбягна, поне докато не успея да остана сам, истинското значение на случката. Влязох в кабинета на Алън, където тя говореше с неколцина приятели. Опитах се да й обясня какво е станало и защо съм толкова впечатлен, но тя само се усмихна мило и продължи да говори с другите. Айн, която седеше точно до нея, ме погледна неразбиращо.

Когато се върнах в дневната, Патриша беше потънала в задълбочен разговор. През останалата част от вечерта в очите й проблясваше хумор всеки път, когато погледнеше към мен. От време на време избухвах в смях, неспособен да се отърся от чувството на опиянение и да се върна към нормалното си състояние.

Заспах, мислейки за Патриша. Събудих се, мислейки за Патриша. През целия първи ден от новата година виждах лицето й. Ето как започна 1963.

14.

— Започвам да се връщам към живота — все по-често и настоятелно казваше Айн през пролетта на 1963 г.

— Можеш ли да си представиш какво щяха да са тези три години, ако те нямаше теб? — попита тя и аз изпитах познато чувство на тежест. — Обичаш ли ме още?

С почти недоловима пауза отговорих положително, осъзнавайки, че ако и това да беше истина, имах пред вид нещо по-различно от нея. Така или иначе това беше единственият отговор, който да не доведе до незабавна криза, завършила с пълно унищожаване на нашата връзка. „Отказвам да гледам на себе си като несексуално същество, беше ми казала тя, и ако не сме любовници, значи не сме нищо.“

Това да сме „нищо“ не беше възможност, която можех да приема. А и по някакъв безличен начин аз одобрявах начина, по който гледаше на себе си — като на човек, когото трябва да намирам за привлекателен. Често приемах гледната й точка — и болката й — като мои собствени. Това беше част от капана.

Тя продължи:

— Мислиш ли…?

Нямаше съмнение какво недоизказва; искаше уверението ми, че любовната връзка помежду ни може да се поднови. Аз отговорих:

— Имам нужда от време. Животът у дома става все по-тромав. Трябва да намеря начин да закърпя брака си.

Разбира се, това си беше чиста проба извинение, защото брачните ми проблеми нямаха нищо общо със сексуалната ми студенина към Айн. Тя въздъхна.

— И аз не съм напълно готова още. Просто исках да изпитам отношението ти, евентуално за в бъдеще. Мога ли да ти помогна с Барбара?

И двамата не намирахме нищо странно в подобен разговор.

Дълго преди да срещна Патриша аз бях започнал да се отдалечавам от Барбара. Помежду ни нищо не се беше променило към по-добро. Независимо от работата й в Института и в „Обджективист нюзлетър“, която ценях и на която се възхищавах, аз се чувствах все по-отчужден от нея. Знаех, че я наранявам, но нямах представа какво да правя.

Взаимно си лазехме по нервите. Сексуалните ни взаимоотношения се люшкаха от несъществуващи до неудовлетворителни и обратно. Преди, независимо от проблемите ни, имаше моменти, в които сексуалното ни общуване беше щастливо и прекрасно, ако и това да не ставаше често. Тези времена обаче бяха отминали. Сега се отнасяхме все по-критично един към друг — нетърпеливи, склонни към осъждане и наказания.

Продължавах да се дивя на заявленията й от последните две-три години, че не може да живее без мен. Чувствах, че все още я обичам донякъде, така че често думите й ме вълнуваха, и все пак това не ми помагаше да разбера отношението й към мен, също както не го разбирах и в началото на връзката ни.

А не разбирах напълно и самия себе си. Не разбирах какво още ме свързва с нея. Никога не ми е било лесно да разбера дали обичам някого; решах ли обаче, вдигнех ли вътрешната бариера, сякаш никога не можех да я спусна обратно. Така че Барбара беше част от мен, беше се сляла със собствената ми идентичност.

Бях вече на тридесет и три, а Барбара — на тридесет и четири. Не осъзнавах напълно колко нещастна е всъщност. Не знаех, че е решила за себе си, че ако не намери щастието в нашия свят докато стане на четиридесет, ще остави всичко — и мен, и Айн, ако се наложи, и ще започне живота си отначало. Каза ми го чак след години. Когато чух това, разбрах, че в това отношение е проявявала повече здрав разум от мен.

Докато тя си позволяваше да се колебае и да търси алтернативи, моят ум беше затворен за каквито и да е други възможности. Веднъж, докато се прибирахме към къщи след една танцова забава извън града, тя каза колебливо:

— Забавлявахме се добре тази вечер. Наслаждавахме се на музиката и танците. Беше забавно. За Айн нямаше да е. Нямаше да хареса нито музиката, нито каквото и да е тази вечер.

Веднага изпитах нужда да защитя Айн и отговорих:

— Така е, нямаше да е нейният тип вечер, но… — не довърших изречението, защото не знаех как. Спокойно и настоятелно Барбара каза:

— Нейтън, слушай, моля те, чуй ме. Айн би приела подобна разлика като пропаст помежду ни, между ценностите ни.

Аз не отговорих.

— Нейтън, какво значи това?

Казах нещастно:

— Не знам какво значи.

Барбара потъна обратно в седалката си и не продължи темата. Чувствах неизмеримо състрадание към нея. Чувствах, че с мълчанието си я предавам. Ако бях изказал истинските си чувства пък, щях да предам Айн. Барбара крещеше за правото си на младост, на свобода и щастие; не осъзнавах, че викът й е насочен и към мен и иска да отговоря по същия начин.

Цялата структура на живота ми изглеждаше нестабилна — единствената й основа беше една връзка, която изглеждаше нерушима в един момент и плашещо крехка в следващия. Мостът между мен и Айн не можеше да се сравнява с каквото и да е повърхностно отчуждение; мисълта да живея без нея беше непоносима. Вече не можех да кажа какви ползи извличам от приятелството си с нея. Все повече се чувствах изстискван до край. И все пак не можех да се откажа. Връзката ни беше единствената скала, върху която градях живота си. Сякаш бях дошъл при Айн от нищото — и без нея и света, който бяхме създали заедно, отново щях да потъна в него.

Когато виждах Патриша и Лари заедно, те изглеждаха в пълна хармония. Харесвах уважението, което проявяваха един към друг. С мен Патриша беше мъничко по-резервирана от преди, което ми се струваше напълно естествено. За мен новогодишното парти беше като опасен наркотик — нещо, на което да се насладя веднъж, но да не повтарям, защото е твърде опасно за така наречения „рационален“ ход на моя живот. Много далеч от собствената ми вселена беше идеята, че наркотикът се опитва всъщност да освободи разума ми, а не да го надмогне.

Когато не мислех за брака си или за бъдещето си с Айн, мислите ми се въртяха около книгата за самоуважението, която исках да напиша. Хаосът вътре в мен обаче правеше концентрацията трудна. Животът ми беше низ от прекъсвания. Ако не се карах с Барбара, ме викаше Айн. Ако случайно животът с тях беше в покой, трябваше да пътувам до някой друг град, за да чета уводната лекция от „Основни принципи на обективизма“.

Веднъж и четиримата отидохме до Сан Франсиско за откриване на курса пред няколкостотин студенти, и Айн се присъедини към мен за въпросите. Малко след това преживяхме още по-вълнуващо събитие — най-голямото откриване в историята на Института с публика от хиляда и сто души в Лос Анджелис. Тълпата слушаше лекцията във фоайето по високоговорители. Един пожарникар дойде и ми каза, че публиката нарушава по всякакъв възможен начин противопожарните правила, след което ми намигна и каза да не се притеснявам и само да накарам хората да се дръпнат малко от коридорите. Беше почитател на Айн Ранд. Казваше се Дейвид Бъргланд и един ден щеше да бъде кандидат за президент на Либертарианската партия.

Ако писането ми не се прекъсваше от проблеми, прекъсваха го триумфи — растежът на Института „Натаниъл Брандън“ и заявките за повече лични участия. Освен това трябваше да правя по една статия на месец за бюлетина. Постепенно стигнах до идеята да пиша психологически статии, които по-късно да адаптирам като глави от книгата за самоуважението. Първо приготвих едно примерно съдържание, след което започнах по него да пиша поредица от статии. После започнах да ги пускам в разбъркан ред. Това беше единственият ми шанс да завърша книгата.

За да отпразнуваме успеха на работата си и да разширим представата за обективистко общество, с Барбара решихме да организираме бал на института. Всички в Колектива бяха ентусиазирани — освен Айн.

— Не мислиш ли, че трябваше да поискаш мнението ми, преди да казваш каквото и да е на някого? — остро попита тя. Аз отговорих с удивление и леко раздразнение, че и през ум не ми е минавало, че може да има нещо против.

— Обективизмът — това съм аз — сковано заяви тя — и не се чувствам особено щастлива. Един бал ще изглежда фриволен. Институтът е образователна, а не социална институция. — Аз въздъхнах, мислейки си за онова, което Барбара се беше опитала да ми каже в нощта, когато бяхме на танци. Посочих, че за университетите е обичайна практика да организират танцови забави; тя прие колебливо. Сетне, потискайки гнева си, я попитах дали иска да отменя събитието.

— Не, не мога да искам подобно нещо, но все пак благодаря, че предложи. Това беше правилният ход.

Събитието беше изключително официално. На нашата маса седяха Майк Уолас и съпругата му и присъствието им като че ли доставяше огромно удоволствие на Айн. Тя се шегуваше с него:

— Мислите ли, че ще бъдете компрометирани публично, затова че сте тук?

Танцувах с Барбара. Танцувах с Айн. Танцувах и с Джоан. След това се почувствах свободен да танцувам с Патриша.

От момента, в който я поех в ръцете си, защитата ми рухна, както и нейната. Общувахме мълчаливо. Докато държах тялото й чувствах, че я познавам по-интимно, отколкото Барбара или Айн. За пръв път си позволих да осъзная напълно, че я желая. Когато танцувах с нея отново към края на вечерта, забелязах как Айн ни наблюдава. В очите й като че ли се четеше гняв.

Докато се приготвях да си лягам същата нощ си мислех, че над мен е била произнесена присъда без право на обжалване — да живея с това желание, никога да не се опитам да го осъществя, никога да не го признавам пред когото и да е, и същевременно да намеря начин да го понеса.

Отдалечих се още повече от приятелите и студентите си. Нямаше нищо важно, което да съм в състояние да споделя. Чувствах се скован в леден блок.

През онази пролет нито Лари, нито Патриша посещаваха лекциите на института. Дойдоха само за представянията на трите пиеси на Айн — „Нощта на шестнадесети януари“, „Идеал“ и „Помисли си пак“. След това се появиха чак на последната лекция за сезона.

— Само се отбихме да те поздравим — каза Лари. Изглеждаха ведри и щастливи, идеалният образ на младо семейство.

— Чакайте малко — казах аз. — Да пием по кафе.

Беше дошъл телевизионен екип, за да ме интервюира. Лари и Патриша стояха, гледаха ме и се усмихваха. Осъзнавах енергията на погледите им. Снимките отнеха повече време от предвиденото, те не можеха да чакат повече, махнаха за сбогом и тръгнаха.

Не я видях цели четири месеца.

През есента вече бях заключил Патриша в някакво херметично затворено отделение на мозъка си. Тя беше един от тези странни факти, които учените нито потвърждават, нито отхвърлят, защото не могат да ги вкарат в никаква позната система на познание или вярвания.

С Барбара се бяхме преместили в нова сграда на Тридесет и четвърта улица №120; имахме голям апартамент на двадесетия етаж. На втория етаж на същата сграда беше централата на Института и на „Обджективист нюзлетър“. В апартамента имах и кабинет; предпочитах да работя там, а не долу, където работеха Барбара и персоналът. Вече имахме и управител — Уилфред, старото гадже и понякога противник на Барбара от Уинипег. Беше се преместил със семейството си в Ню Йорк през май 1963 г.

Самият той беше започнал да идва в Ню Йорк около година преди това по съвсем лични причини, които нямаха нищо общо с обективизма или с Барбара. По някое време започна да ни помага като безплатен консултант. Един ден Барбара дойде и предложи да го вземем на работа. Фактът, че не можем да му плащаме толкова, колкото заслужава, не го притесняваше особено. Тя ми каза, че е изгубил ентусиазма си към бизнеса си в Уинипег и иска да се ангажира по-сериозно с обективистката кауза. Помислих малко и казах:

— Добре, да опитаме.

Тя отговори с напълно безизразно лице:

— Благодаря.

По-късно й казах:

— Знам, че с Уилфред винаги ще мислите един за друг. Това не е проблем за мен. Вярвам ти напълно.

Знаех, че прекарват доста време заедно, и то от повече от година. Като че ли се разбираха по-добре от преди, което в никакъв случай не ме притесняваше. Знаех, че Уилфред е един от най-важните хора в живота на Барбара и че винаги ще си остане такъв, и нямах нищо против.

„Барбара изстрада толкова много покрай Айн“, казвах си тогава. Исках да има нещо свое, но не и връзка. Една връзка според мен щеше да изпразни от съдържание всичко, което някога сме се опитвали да създадем. Въпреки всичко, което беше станало помежду ни, някаква част от мен все още я приемаше като „моята Барбара“. Подозирах, че се отнасям напълно неразумно, и все пак не можех да измисля начин да не го правя. Знаех, че няма да започнат връзка тайно, без аз да знам и да дам съгласието си.

В един октомврийски следобед срещнах Патриша на улицата. Носеше огромен черен куфар в едната си ръка и ръчна чанта и книга в другата. Поздравихме се сърдечно, весело и непринудено. Тя спомена, че мисли да запише някой и друг курс в „Хънтър Колидж“. Аз й казах за нов курс по психология, който приготвях. После предложих:

— Ако случайно си наоколо и ти се идва за едно кафе, смятай се за поканена.

Очите й проблеснаха с почти детинско вълнение.

— Наистина ли?

Чудех се кога най-сетне ще дойде и самата мисъл за посещението й ме правеше щастлив.

Когато влезе в кабинета ми, движенията й бяха внимателни — като в храм, помислих си тогава. Докато обикаляше стаята, оглеждаше предметите в нея и прокарваше ръка по някоя книга или ваза, в допира й имаше някаква дълбока почит. И все пак излъчваше не смирение, а увереност и някаква смъртоносно праволинейна жизнерадост.

Такава е тя, мислех си аз, докато я наблюдавах. Това е чувството й за живота — не точно радост, а по-скоро екстаз, който заливаше света от очите й.

— Можеш ли да повярваш — каза тя, когато седна на един стол до бюрото ми, — че когато за пръв път те видях в института, ми се стори много по-възрастен от мен? Тогава бях на двадесет и една, а ти — на тридесет и една. Струваше ми се ужасно много. Много повече, отколкото е разликата между Лари и мен, ако и да сте на една възраст. А пък онази юнска вечер, когато те снимаха за телевизията, за пръв път си помислих колко млад изглеждаш всъщност.

Казах й, че се чувствам особено млад, когато говоря с нея, и че нямам никаква представа защо.

И двамата говорехме с някаква мрачна откритост, в която нямаше и намек за флирт или сексуалност, сякаш случаят беше твърде тържествен, за да проявяваме лековатост. Едва след това се отпуснахме и започнахме да се усмихваме.

Седях на дивана срещу нея и й задавах въпроси за детството й. Исках да знам всичко за развитието й. Тя описваше първите си години като безумни.

— Израснах в напълно ирационална среда.

Родителите й били някакви откачени християнски мистици, които вярвали в духове и демони, във всякакви свръхестествени сили и наплашили децата си с тях. Разказа ми за някои направо ужасяващи случки от детството си.

— Въпреки ужасните неща, които ни причини — каза Патриша, — аз изпитвам симпатия към баща си. Мислех си, че майка ми се отнася ужасно към него. Мореше го от сексуален глад и се опитваше да изстиска и последната капка живот.

Попитах я:

— И какво научи от всичко това?

— Много рано научих, че хората правят повечето ужасни неща, на които са способни, от страх. Не, не от страх, а защото не признават, че ги е страх.

Възхищавах се на ведростта, с която говореше. Не й се говореше много за детството й, но все пак с готовност отговаряше на въпросите ми. Разказваше ми за ужасяващи случки без следа от горчивина или самосъжаление; не се виждаше като ничия жертва.

— Не харесвам хората, които питаят горчивина, а ти? — каза тя. — Изпитват съжаление към самите себе си.

Попита ме дали помня думите й, че вътре в нея има музика, и аз казах, че ги помня.

— Музиката ми помогна. Така де, убеждението, че е възможно да има и нещо по-добро.

Започна да говори за „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“, за значението, което книгите са имали за нея. Тук критичната ми антена застана нащрек. Твърденията й бяха безупречни; като че ли разбираше духа на романите с цялото си същество, ако и да не схващаше напълно някои от техническите философски моменти.

— Толкова прекрасно е всичко — внезапно каза тя. — Толкова съм щастлива да бъда тук. Винаги съм искала да мога да говоря с теб така.

След това ми каза невинно, че когато понякога оставала сама в апартамента си, танцувала за мен — тоест танцувала из стаята и си представяла, че аз я гледам, а тя говори с мен не с думи, а с движенията на танца. Потърсих намек за съблазнителност в лицето й, но видях само невинност и удоволствие от спомена за това, което описваше.

— Понякога, когато нещо ме притеснява, ти ми помагаш.

— И го правиш само когато си притеснена?

— Нищо подобно — отговори тя с почти недоловима усмивка.

Към края на следобеда тя се притесни, че се е разприказвала твърде много.

— Май наистина исках да ме опознаеш — каза тя. Попитах я защо това е толкова важно за нея, а тя отговори, че вероятно има нужда от някакво одобрение.

— От твоята уста то наистина би имало значение.

Когато Барбара се прибра, аз й разказах за посещението и й преразказах голяма част от разговора. Не споменах обаче, че Патриша танцува за мен, нито пък възторгът, който ме изгаряше. Без да има представа колко силна емоция бушува в мен, Барбара се радваше за мен и излъчваше пълна и абсолютна добронамереност.

След седмица или две Патриша се върна. Този път влезе в кабинета безгрижно, като човек, който е решил да бъде дързък. Отиде до стола зад бюрото ми и седна там.

— Исках да видя стаята от твоята гледна точка — обясни тя и се изправи. — Лошо ли направих?

— Нищо подобно — чух се да казвам. — Можеш да седнеш обратно. Харесва ми да те виждам там.

Почувствах такъв прилив на сексуална възбуда, че се тръшнах обратно на дивана с надеждата, че не е забелязала.

Говорихме за философия, за мода, за Лиша, за хората, с които се беше запознала в института и за причините някои студенти да използват обективизма, за да обогатят живота си, а други просто да се превръщат в роботи. Спомена колко мили са били с нея Алън и Джоан.

— Джоан веднъж каза, че ще ме осинови — през смях каза тя. Това беше черта у Джоан, за която нямах представа, и бях заинтригуван. — Когато си насаме с Джоан и тя се отпусне, може да бъде много открита и любвеобилна.

Наистина бях заинтригуван; не се и съмнявах, че е истина.

Когато влязох в кухнята да направя кафе, Патриша дойде с мен. Не запалих лампата. Стаята беше потънала в полумрак, светлина струеше само от прозореца на дневната. Тя стоеше в средата на помещението с гръб към мен и аз се пречупих. Обгърнах я безмълвно, с такава сила, сякаш животът ми зависеше от това, сякаш се борех да изплувам от невидимо море, а нейното тяло е единствената ми опора. Тя се облегна назад, главата й се опря о бузата ми и видях, че очите й са затворени. Почувствах отчаяние.

След миг се отделих от нея и продължих да се занимавам с кафето, концентриран върху усилието да не позволя на ръцете си да треперят. Не бях готов да говоря за случилото се и видях, че тя приема решението ми. Върнахме се в кабинета и продължихме да говорим, а очите ни казваха всичко, което думите не можеха.

Видях я чак след две седмици, в началото на декември. Не е любов, настоявах пред себе си аз, а е някакъв вид невероятно очарование. Светът ми сякаш се разпадаше.

И дума не можеше да става да кажа на Барбара или Айн какво става и да ги помоля да разберат нещо, което самият аз не разбирах. От едната страна беше Барбара, моята съпруга, моят съратник, с която градях връзка от петнадесет години. От другата страна беше Айн, на която се възхищавах безмерно и която ме наричаше своя връзка със света, без която съществуването й би било непоносимо. От другата страна на везните беше една двадесет и три годишна жена на много по-ниско ниво на философско развитие, която си изкарваше хляба като манекенка — и с която изпитвах близост, оживление, пробуждане, които бяха колкото плашещо силни, толкова и неразбираеми за рационалния ми ум.

Знаех, че в основата си привличането, което изпитвах към Патриша, е духовно, и че сексуалното привличане, ако и да беше изключително важно, беше само следствие. Не можех обаче още да определя каква точно е духовната връзка; чувствах само непобедимото й присъствие.

Мислех си, че каквито и да са били грешките ми с Барбара или Айн, аз винаги съм се опитвал да се държа почтено във всяка връзка. Дали щях да подкопая почтеността си със страст, която да не мога да оправдая? Отказвах да мисля сериозно за връзка, и все пак идеята ме беше обзела напълно.

Смятах, че имам нужда единствено от време. Време, в което да анализирам чувствата си, да видя какво се случва в рационална перспектива, също както учех другите. Време да се освободя — не от Барбара или Айн, а от Патриша.

В деня на третото й посещение валеше сняг. Тя носеше кожено палто и шапка и изглеждаше непоносимо красива. Светлината в очите й помиташе всички мисли в ума ми — освен една. Привлякох я към себе си, ръцете й се обвиха жадно около врата ми и устните ни се впиха с такава сила, сякаш това беше последната ни целувка. Шапката й падна на пода.

Сетне аз отстъпих назад, помогнах й да свали палтото си и я въведох в кабинета си. Отново паднахме в обятията си. Лицето й отразяваше само чиста, лишена от всякаква вина наслада, без следа от болката, която понякога затъмнява екстаза.

Не правихме секс. И двамата не бяхме още готови за това. Още не бях се ангажирал напълно; все още можех да намеря решение, което да не доведе до катастрофа. Беше невероятно глупаво, но точно това си казвах, отказвайки да се изправя пред факта, че вече е твърде късно и че нищо вече няма да е същото.

Дълго след това, когато вече бяхме в състояние да говорим, тя прошепна:

— Обичам те. Обичам те още откак бях на дванадесет и за пръв път си помислих, че някой ден ще намеря мъж, който да вижда в моето лице същото, което и аз виждам в неговото. Вярваш ли, че душите ни си личат по лицата ни? Аз вярвам. Когато бях на дванадесет, си мислех: „Някой ден ще се освободя от всичко това, ще открия собствения си живот, собствения си свят“.

Не бях готов да й кажа, че я обичам. Бях казвал тези думи само на две жени в живота си. Не знаех какво представлява за мен Патриша, освен че беше свежа струя кислород след години, прекарани в свят без въздух. Обхванах лицето й с длани, опитвайки се да уловя дъха й.

Попитах я защо се е омъжила за Лари. Тя каза, че ме е мислела за недосегаем и че му се е възхищавала повече, отколкото на всеки друг мъж в живота си. По някакъв начин го обичаше. Споделяха толкова много ценности — света на Айн и всичко, което той означаваше и за двамата. Лари беше поискал да се оженят, а тя, ако и да знаела, че не е готова, му позволила да я убеди, защото не искала да го изгуби.

— Лари беше точно обратното на всичко, което бях виждала като дете, беше солиден и последователен. За мен това значеше много. Оженихме се, ако и да знае колко си ми скъп. Той също те харесва изключително много и това е едно от нещата, за които му се възхищавам. Не е необходимо да ми казваш, че вероятно съм направила глупава грешка. Глупаво е да се жениш, когато не си сто процента сигурен. Жестоко е и към Лари, и към самата мен.

— Така е.

И тогава, отстъпвайки пред реалността, аз казах с нещастен тон:

— И какво ще правим сега? Всичко това е изключително грешно.

— Да — тъжно каза тя.

Аз видях как ме гледа, видях доверието в очите й.

— Патриша, ще ми дадеш ли време да помисля? Има неща в живота ми, за които не знаеш. Всичко е много по-сложно, отколкото можеш да си представиш.

И през ум не можеше да й мине, че говоря за Айн. Каза, че знае колко много обичам Барбара. Това беше очевидно и тя не очакваше от мен абсолютно нищо. Връзката ни можеше да започне и да завърши в един и същи ден, но ако трябваше да продължаваме така, нямаше да лъже Лари. Щеше да му каже истината. Той имаше право да знае фактите и да реши дали иска да продължи да живее с нея, докато тя задълбочава връзката си с мен.

— Той не заслужава това — тъжно се съгласих аз с мисълта, че накъдето и да се обърна, се натъквам само на страдание. Попитах я дали би се съгласила да не му казва още известно време, докато не обмисля ситуацията, и тя прие.

Сам в апартамента си аз крачех насам-натам из дневната, разкъсван между въодушевление и мъка, борейки се с въпроса какво да правя. Веднъж вече бях поискал от Барбара да понесе връзката ми с Айн. Не можех да искам от нея да приеме още една жена в живота ми — и то жена, чието значение за мен нямаше как да приеме. Знаех, че ще бъде съсипана. Чувствах, че животът ми зависи от това, което изпитвам сега с Патриша, от чувството за свобода и жизненост, но не можех да оправдая това пред никого, не и с оглед на другите си ангажименти и ценности. Казвах си, че съм невероятен мръсник. Но ако бях мръсник, то защо се чувствах по-чист всякога и повече в мир със себе си, когато бях с Патриша? Ако признаех това пред Барбара и Айн, щях да ги нараня непоправимо, и особено Айн, която беше още далеч от възстановяването, и по този начин щях да предам всяка ценност, която уж приемах. Ако обаче не им кажех истината, щях да предам себе си. Виждах два пътя — и всеки от тях като че ли водеше към морално предателство.

По-късно същата седмица се борех да се покажа безразличен, когато Барбара ме попита дали съм съгласен да започне връзка с Уилфред. Виждаха се все по-често. Каза ми, че това няма да промени нищо в брака ни — също както Айн ми беше казала преди години. Мислех си, че ако дам съгласие, това ще бъде последният пирон в ковчега на нашия брак, окончателното приемане на смъртта на мечтата, която имах, когато бях на осемнадесет. Сякаш всичко се разпадаше: бракът ми, връзката ми с Айн, личната ми почтеност, възгледът ми за това какъв трябваше да бъде животът ми. И заради фантазията, която все още се опитвах да задържа, аз й казах, ирационално, жестоко, глупаво, че не мога да й дам онова, което иска. Всъщност не ме интересуваше дали с Уилфред спят заедно, просто не можех да приема да се съглася с това. Ако наближаваше разрив, той нямаше да е с мое съгласие.

Не исках да разбера, че водя една вече изгубена битка — битката за съхраняването на брака ни. Гледах болката по лицето й в другия край на масата и си мислех: сега вече имаш право да ме презираш, защото съм истински лицемер.

През целия декември посещавах Патриша в апартамента й, а тя идваше в кабинета ми. Страстта продължи да ескалира, докато тя не започна да ме умолява да правим любов с думите, че правилното и грешното, както и дългосрочните последствия вече нямат значение за нея. Знаех, че това не е вярно, знаех колко се гордее със собствената си честност.

Осъзнавах, че сексът с нея ще бъде най-голямата радост в живота ми, но същевременно и начало на кошмар, по-лош от всички, през които бях преминавал. Тя ме обичаше, доверяваше ми се, гледаше с надежда към мен и разчиташе да знам какво правя, а аз можех да й предложа избор между две страдания: страданието да се изгубим завинаги или да бъдем заедно в свят от лъжа. Третата възможност ми се струваше невъзможна — да се откажа от света, да се отделя от Айн (и от възхитата й), от Барбара и от Института. Обичах света, който бях създал. Гордеех се с него. Не можех да го изоставя. Обективизмът още беше център на живота ми.

Когато Патриша дойде в кабинета ми в началото на януари, аз я взех в обятията си, целунах клепачите й, прегърнах я плътно и й казах в щастлива агония:

— Обичам те. Разбира се, че те обичам.

Сякаш прегръщах собствената си душа, въплътена в жена.

— Трябва да обмислиш внимателно онова, което ще ти кажа. Ако ще имаме връзка, трябва да се съгласиш никога да не казваш на Лари или на когото и да е. Има причини за това и скоро ще ти кажа какви са, но не днес. Трябва да ми дадеш честната си дума, че докато не дойде денят, в който да те освободя от обещанието ти, каквото и да стане между нас, ще си остане тайна.

— Да не казвам на Лари ли? — неразбиращо попита тя. — Никога ли? И ти ли няма да кажеш на Барбара?

— Не. Но не Барбара е основният проблем.

Това беше още по-непонятно. Очите й изследваха лицето ми, търсеха намек за това какво може да имам предвид. Казах й, че знам за какво я моля, знам, че ще я боли.

— Не се съгласявай просто заради желанието си, защото иначе ще страдаш — казах аз. Тя ме погледна почти с презрение и отговори, че ако се съгласи, няма да е заради телесно желание, а от любов.

През втората седмица на януари 1964 г., знаейки, че не мога да й позволя да продължи нататък, без да знае всичко, аз се срещнах с нея в Сентръл Парк и й разказах цялата история на връзката си с Барбара и Айн. Любовната ми връзка с Айн не я изненада.

— Спомняш ли си — каза тя, докато седяхме на една пейка и съзерцавахме замръзналото езеро — онази вечер в Института, когато в отговор на някакъв въпрос Айн каза, че всяка напълно рационална жена, която споделя нейната философия, трябва да е влюбена в Натаниъл Брандън, дори и само абстрактно? Ти изглеждаше толкова срамежлив, беше ти толкова неудобно да стоиш там, опитвайки се да си придадеш нехаен вид. Зачудих се дали Айн не говори за самата себе си.

Когато й разказах за страданията на Айн, за борбата през целия й живот, Патриша ме слушаше със сълзи на очи.

— Не мога да й нанеса нов удар — заявих аз. Патриша кимна — не можех да кажа дали защото разбираше, или защото беше съгласна. — Наистина не мога. Не мога да понеса и да я загубя — тя е твърде важна за мен. Още от четиринадесетата ми година тази жена е център на мислите ми, на ценностите ми, на всичко, от което се възхищавам. Ти ми каза веднъж, че ми липсва кураж. Може би си права. В това отношение със сигурност не съм особено смел.

В погледа й се четеше мълчаливо съчувствие — към мен, към Айн, към всички ни. Може би и към самата нея.

— А що се отнася до Барбара — продължих аз, — още се опитвам да поправя брака ни. Лудост е, нали? Не съм готов да се откажа и да си тръгна. Но тук има и нещо друго: ако й кажа истината, ще я поставя в положение да се присъедини към лъжата ми спрямо Айн. Имам ли право на такова нещо? Измъчвам се, защото вече не знам кое е правилно. Това ме убива. Изобщо не мислех, че подобен проблем е възможен. Мислех си, че винаги ще знам какво е правилно. Толкова се гордеех с това. А има и други фактори. Познавам Айн. Ако й кажа, че чувствата ми към нея не само са изгубили романтиката й, но и че съперницата й е двадесет и три годишно момиче, независимо кое е то, това ще бъде краят не само на връзката ни, но и на института, на бюлетина и на всичко, което се опитвам да изградя, откак започнахме рамо до рамо с Айн. Не мога да се откажа. Трябва да съм честен с теб. Не мога да го оставя. Не искам. Обичам го.

— Сигурен ли си, че Айн ще реагира толкова крайно? — зачуди се Патриша.

— Ще видиш взрив, който не можеш дори да си представиш.

Попита ме защо поне да не каже на Лари за нас, и аз отговорих:

— Защото, за да можеш да му кажеш нещо смислено, ще трябва да му разкажеш за връзката ни с Айн. А тя е казвала многократно, че е абсолютно непреклонна и че никой не бива да знае. Някаква част от нея си остава викториански пуритан, или поне руският му еквивалент. Просто не мога да поема риска Лари да каже на някого, защото е бил наранен например. Предадох Айн достатъчно. Знам какъв непоносим товар слагам върху плещите ти, така че, преди да продължим, помисли дали си сигурна, Патриша. Помисли…

Тя ме гледаше така, сякаш още не можеше да възприеме какво искам от нея, след което каза в сърцераздирателен опит да звучи ясно:

— Тогава… предполагам… единственият избор е… да се откажем един от друг… или да вземем онова, което можем… докогато можем… или поне докато не намерим отговор.

Видях как най-благородната ми представа за самия мен се стопява и почувствах бесен, отчаян, разбунен гняв: срещу Айн, срещу Барбара, срещу чувството, че съм окован с невидими вериги, срещу неспособността си да измисля решение, което да отговаря на ценностите ми. Казвах си: не прехвърляй вината върху Айн или Барбара; сам си си виновен.

Учех хората, че ако по някаква причина поставят друга ценност над собственото си самоуважение, ще си платят, и цената ще е по-ужасна, отколкото могат да си представят. Мислех за това сега, докато гледах Патриша и знаех, че не съм готов да се откажа нито от нея, нито от Айн, и че цената на моята измама можеше да бъде ужасна. И си казах: добре, така да бъде.

След около седмица отново отидох в апартамента й и правихме любов за пръв път. Казах си, че каквото и да ни чака, каквато и да е цената, ще си струва. Докато я държах в обятията си, щастието, което преживявах, ме издигна над всяко предишно чувство за самоосъществяване. То беше отговор на всяка болка, на всяка мъка, на всеки миг на страдание от последните четиринадесет години.

— Патриша и Нейтън — ликуващо прошепнах аз, а тя отвърна от дълбините на собствената си музика:

— Нейтън и Патриша.

След около две седмици, в началото на февруари, аз осъзнах, че позицията ми по отношение на Уилфред е безумна и безсъвестна, така че дадох на Барбара разрешение за връзка. Чувствах се неудобно от благодарността за „щедростта“ си, тъй като знаех, че и дума не може да става за щедрост, както и че не заслужавам кой знае какви благодарности, още повече че не бях казал на Барбара за връзката си с Патриша.

Когато се замислех за лъжите, в които бях затънал, чувствах, че се мразя. Когато обаче се замислех за мъжа, който започва да се пробужда в мен, чувствах гордост. И възходът към освобождението, и пътят към ада бяха дошли заедно в живота ми.

15.

С Патриша минавахме с колата по алеята „Хенри Хъдсън“ през зимата на 1964 г. Най-страстното ми желание беше да остана там завинаги, без минало и бъдеще, с реалност, сведена до чувството за скорост, до гледката на снега и голите дървета на фона на гранитно небе, с Патриша до себе си, с лицето й, оживено от вълнение и щастие, с краката й, изпънати удобно напред, с ръката й върху бедрото си.

— Така обичам да виждам пейзажа — каза тя — като фон за лицето ти.

— Така обичам да виждам света — отговорих аз — като фон за лицето и тялото ти.

Опитах се да си кажа, че това, което изпитвам сега с Патриша, е неморално. Само че се оказа невъзможно. Можех да произнеса думите, но не и да ги направя да звучат реално. Предавах Айн, предавах Барбара, предавах онова, на което учех студентите си — и единственото, което преживявах, беше духовно възвисяване. Как е възможно, чудех се, да съм лъжец и прелюбодеец, и в същото време да чувствам, че минавам през някакъв ритуал на очистване?

Учех се да лъжа безупречно, докато измислях причини да съм извън офиса. Ако имах само час, отивах до апартамента на Патриша, правех трескаво любов с нея, сякаш никога нямаше да я видя отново, и си тръгвах, понякога, без да разменим повече от няколко изречения. Тя беше започнала да отказва заявки, за да е на разположение, когато се обадя. Говорехме безкрайно по телефона. Имаше дни като днешния, в които можех да открадна четири-пет часа; понякога ги прекарвахме в леглото в апартамента й, друг път излизахме с колата извън града.

Аз живеех в състояние на неспирна радост и раздразнение. Ако прекарвахме времето си в секс, аз отчаяно имах нужда от разговор; ако говорехме, се сърдех, че крадем време от секса. Ако говорех твърде дълго, гласът й започваше да ми липсва, а ако тя се разприказваше, се дразнех, че има куп неизказани неща, които обаче искам да й кажа. Исках да се изправя и да я погледна отдалеч, да я съзерцавам като същество от свят, далечен от мен, и същевременно желаех между нейната и моята кожа да няма никакво разстояние.

Докато летяхме из полетата, аз си спомних за един шокиращ момент в кабинета на Айн няколко дни преди това, когато Айн ми беше показала снимка на Патриша на бюрото си. Беше ми я подала с широка усмивка. Аз се бях опитал да си придам нехаен вид и бях попитал:

— Това пък откъде го взе?

— Поисках го от нея — ведро отговори Айн, развеселена от моята реакция; винаги обичаше да шокира. — Казах ти, че харесвам физическия й тип. Изглежда много по американски. Не мога да си я представя от друга страна. Знаеш какво имам пред вид — тази весела енергия, която струи от нея.

Боже, у теб още има страни, които не разбирам, бях си помислил тогава; знаех, че живея в свят с Айн, Патриша и Барбара, който никога няма да мога да обясня на когото и да е, включително и на себе си.

Разказах й за случката и я попитах:

— Какво ли си почувствала, когато Айн ти е поискала снимката? Сигурно е било много странно за теб.

— Така е, шантаво беше.

Патриша започна да ме разпитва — деликатно и с такт — за това как се е развила връзката ми с Айн. Виждах, че част от нея разбира напълно как и защо се беше стигнало до там, докато друга част беше направо поразена от цялата ситуация. Мислех си, че дълбоко в себе си не одобрява, но тя стисна ръката ми и каза само:

— Положението в момента трябва да е трудно и за двама ви.

Никога не ме питаше за брака ми с Барбара. Чакаше сам да повдигна въпроса. Аз правех същото по отношение на Лари.

Не ме питаше и за бъдещето. Но на последната ни среща ме беше смаяла с думите:

— Надявам се да имаме поне шест месеца.

Аз бях запитал на пресекулки:

— Шест месеца ли? Как така?

А тя беше отговорила:

— На съвсем различни стадии сме в живота си. Аз съм толкова назад, толкова неща имам да уча. Ти вече си поел по пътя си, а аз дори не съм открила моя. Мислиш, че това няма значение, но със сигурност ще стане важно след време.

Шест месеца — звучеше като смъртна присъда. Сетне Патриша смени темата:

— Караш много бързо. Ако те глобят, ще трябва да обясняваш кога и защо е станало.

Аз отговорих:

— Не го мислиш наистина, нали? Това за шестте месеца.

— Не знам. В този момент ми се струва, че може да продължи вечно. Когато съм сама и се замисля за живота и работата ти, знам, че имаш други задължения, които трябва да спазваш. Мисля си къде си ти, а къде съм аз. Ох, не знам, обърквам се. Ще трябва да изчакаме и да видим какво ще стане.

Сетне поклати глава, сякаш за да прогони мислите за всичко друго, освен за настоящия момент, и се усмихна толкова лъчезарно, че всяка болка изчезна.

— А междувременно ще се наслаждаваме на онова, което имаме.

При едно от посещенията ми в апартамента й, преди още да започнем връзка, тя ме беше попитала:

— В живота ти не е имало много жени, нали?

— Само две — бях отговорил аз. — Как разбра?

— От самото начало знаех, че не си склонен към промискуитет.

— Но как?

— У теб има някаква сексуална сила, която не съществува у мъжете, които си лягат с всяка, едва ли не сексуален фанатизъм, който аз поне свързвам с чистотата.

Интуитивно осъзнавах за какво говори, но изразих удивление, че някой толкова млад може да знае такова нещо. Тя беше отговорила:

— Ако си осъзнат, има някои неща, които просто разбираш. Опитът няма почти никаква връзка с тях.

Сега, в колата, аз й припомних този разговор и я попитах какво друго знае за мен, което още не ми е казала, и тя отговори:

— Знам, че обичаш да има голямо разстояние между теб и другите хора, например студентите ти. Почти е смешно да те гледам как влизаш в залата преди лекция. Крачиш към подиума така, сякаш казваш високо и ясно: „Не ме доближавайте. Не ме заговаряйте“. Плашиш хората. Те не искат само да се учат от теб, искат да почувстват, че са важни за теб, че възхищението им е важно — само че не е така, не и по начина, по който го искат те. То стига до теб, но се плъзга по повърхността, защото всъщност си някъде другаде. Понякога си мисля, че няма да ти стане кой знае какво, ако си малко по-приятелски настроен към тях. Друга част от мен обаче харесва дистанцираността ти — мисля, че самата аз на твое място бих започнала да се раздавам — и завиждам на непукизма ти.

Казах й, че чувството за изолация от студентите ми притеснява и самия мен понякога.

— Понякога съм по-рязък, отколкото съм възнамерявал, и след това се упреквам за това. Знаеш, в света на института аз съм един вид публична фигура, и ако не се защитавам, хората просто ще ме разкъсат — нуждите им нямат край. Като че ли всеки иска нещо, много повече, отколкото мога да дам. Още не съм се научил да намирам правилния баланс.

Тя кимна в съгласие и каза:

— Това е една от ужасните страни на това да бъдеш нечия фантазия. Когато се изправиш на подиума и им заговориш, ти всъщност им даваш всичко, което имаш. Имат ли право да очакват повече?

Тогава не отговорих, но днес бих казал: „Да, имат право да очакват просто да се отнасям човешки“.

— Какво друго знаеш за мен? — попитах аз, а тя отговори:

— Знам, че когато вървим по улицата заедно, а аз имитирам походката ти — много агресивна, като марш, съчетана с мрачния поглед на професор, който е зает да мисли за нещо си, — на теб ти харесва. Разсмивам те.

Вярно беше; тя беше майстор на подражанието и наистина ме разсмиваше.

— Обичам те — казах й.

И все пак един глас в главата ми не млъкваше: това реално ли е?

В началото нямах представа в какво ще се превърне тя за мен. Мислех за нашата връзка като за невероятна любовна авантюра, неповторимо преживяване извън обичайната орбита на моето съществуване. Представях си, че по някакъв начин „нормалният“ ми живот ще продължи без особени пречки. Исках да вярвам в това. И все пак думите й, че връзката ни ще трае шест месеца, продължаваха да ме притесняват.

Ако хранех по-голямо уважение към емоциите си, достатъчно, за да ги разгледам по-отблизо, ако живеех в един не толкова абстрактен свят, щях да разбера много по-рано колко дълбоко и трайно съм затънал. Щях да осъзная, че от момента, в който Патриша беше дошла в кабинета ми, животът ми с Айн и Барбара беше приключил, и че ако исках корени, трябваше да започна да ги създавам наново.

Истинският край не дойде чак толкова бързо. Отне ни четири години и осем месеца след първия път, когато правихме любов. Като дълга, проточила се смърт, краят дойде с агония и с периоди на лъжлива надежда и привидно възстановяване.

И всичко това се случваше на фона на неспирен напредък в нашата работа. Шестдесетте години доведоха до експлозивен растеж при разпространяването на обективизма. Това само по себе си допринесе за емоционалното ми объркване. Тичах от дома, който споделях с Барбара, до апартамента на Айн, сетне до офиса на Института и „Обджективист нюзлетър“, после до апартамента на Патриша, и се наслаждавах на перфидните си умения на емоционален жонгльор. Докато личният ни живот се разпадаше неудържимо, успехът на кариерите ни продължаваше да набира сила. Печелехме все повече привърженици, разширявахме професионалните си дейности във всякакви посоки и предавахме посланието си на света с все по-силен импулс. Структурата, която исках да създам за себе си, ставаше все по-силна и непоклатима — и то точно в момента, в който исках да разкъсам веригите си.

Спомням си задоволството си, когато седях в кабинета на Барбара в института и слушах отчета й за потока от заявки за лекциите ни, които валяха от Европа, Африка, Азия и Австралия. Харесвах и случките, които тя или други членове на персонала довеждаха до знанието ми. Индийска психоложка дошла със стипендия в САЩ, за да завърши обучението си в един бостънски университет. Малко след като пристигнала един от първите въпроси за Америка, които задала на домакините си, бил: „Можете ли да ми кажете как да се свържа с Института «Натаниъл Брандън», за да слушам лекциите по философията на Айн Ранд?“. Скоро беше започнала да посещава записаните лекции в Бостън. Чувах за такива неща почти всяка седмица. Един от противниците ни, който пишеше в левичарското списание „Ню Лидър“ (в броя от 26 септември 1960 г.), предупреждаваше читателите си: „Обективизмът, за разлика от множество минали и настоящи десничарски движения през този век, има по-скоро интелектуална, отколкото емоционална привлекателност и следователно привлича все повече млади хора в редиците си“. Ликувахме при подобни коментари, ако и да не харесвахме определението „десничарски“ или какъвто и да е друг епитет, който да намеква за консерватизъм, и независимо от факта, че и остатъкът от статията беше изпълнен с неточности. В друго издание с подобна политическа ориентация, „Нова университетска мисъл“ (New University Thought, Autumn 1962), един преподавател по английски пишеше за опасността от влиянието на Айн Ранд върху студентите ни. Докато четях, нямаше как да не изпитам задоволство.

Говорих с един от преподавателите по английски в университета „Йешива“, професор Хенри Гринберг, който ми спомена за същата тенденция. В началото на семестъра дал на първокурсниците задача да напишат курсова работа за книга, която са прочели през последната година и която им е направила най-голямо впечатление или им е оказала най-голямо влияние. „Двадесет и пет процента от студентите писаха за някой от романите на Айн Ранд“, каза той.

Въпреки че обективизмът привличаше хора от всички възрасти и среди, според мен беше логично основните му последователи да са от младото поколение, и то особено студентите. Тази група беше най-възприемчива към нови идеи, имаше най-голям стремеж към рационален, разбираем възглед за живота, и хранеше най-голямо недоволство към интелектуалното и културното статукво.

Писмата, които получавахме в Института и „Обджективист нюзлетър“ ни даваха интересни сведения за това какво става из страната.

— На една вечеря чух някакви хора да спорят за „Атлас изправи рамене“. Книгата изглеждаше интересна, така че отидох и си я купих.

— Прочетох „Атлас изправи рамене“, защото хората ми казаха, че книгата е зла и никой не трябва да я чете.

— След като се карах с преподавателя си цял месец, той най-сетне ми позволи да напиша курсова работа за обективизма.

— Открих творбите на Айн Ранд, след като ни ги препоръчаха в един курс по психология.

— В края на първия час преподавателят по философия заяви, без никаква връзка или обяснение, че ако някой му предаде курсова работа за обективизма, това автоматично ще означава скъсване на изпита.

— Можете ли да ми препоръчате допълнителна литература, за да допълним посветената на обективизма дискусия на един семинар по етика?

— За пръв път чух за Айн Ранд, когато речта на Голт беше цитирана в един час по политически науки.

— Когато банката ни разпрати препечатки от речта на Франсиско дʼАнкония за „значението на парите“ от „Атлас изправи рамене“, аз отидох и си купих книгата.

— Психиатърът ми препоръча да прочета „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“ като полезна добавка към психотерапията.

Все по-често чувахме за студенти, които са били посъветвани да минат нашите курсове от психиатри и психолози.

Из цялата страна по университетите и колежите никнеха клубове за изучаване на Айн Ранд и обективизма. Нямахме официална връзка с тях; те възникваха спонтанно, по инициатива на студенти, които не познавахме. Айн се притесняваше понякога, че тези групи говорят така, сякаш имат нейната подкрепа, и на няколко пъти се налагаше Ханк Холзър да им пише предупредителни писма. Тя се стремеше да запази чистотата на системата си от изкривяване от страна на объркани или безотговорни почитатели. Случваше се да писне, че някой „експлоатира“ работата й. Понякога с Барбара се оплаквахме пред Айн от прекалената строгост, та дори и враждебност в кореспонденцията на Холзър, и нерядко успявахме да наложим по-умерен тон. Айн настояваше такива хора да се наричат „изучаващи обективизма“, а не „обективисти“, и от централата тръгваха множество писма с такива искания.

С нарастването на работата в Института създадохме издателски отдел, който издаде един от любимите романи на Айн от началото на века, който отдавна не беше препечатван — „Калюмет К“, както и „Човекът, който се смее“ на Виктор Юго, почти непознат в Америка. Айн написа предисловия и към двете книги. В добавка към книгоразпространението, което продаваше книгите и брошурите ни на хората от бързо растящите ни пощенски списъци, направихме и отдел за репродукции, за да продаваме картините на Франк и Джоан, както и портрет на Айн от Илона Ройс Смиткин, който по-късно щеше да замести фотографиите по кориците на нейните книги.

— Боже мой — казваше Айн — ти наистина градиш империя.

„Коя е Айн Ранд?“ беше издадена с меки корици през юни 1964 г., с първоначален тираж от сто хиляди бройки, и мина през няколко подобни издания до края на десетилетието.

Година по-рано с Робърт Хансън бяхме посетили Айн с предложението да публикува в книга някои от есетата по етика, които беше написала за „Обджективист нюзлетър“. Идеята беше на Робърт, така че знаехме, че Айн ще се съпротивлява, само защото не й беше хрумнала първо на нея. Но след няколко разговора тя се съгласи и направи един сборник, озаглавен „Добродетелта на егоизма“. Първото издание беше на „Ню Американ Лайбръри“ с меки корици през 1964 г. Успехът му роди и издание с твърди корици. През 1966 г. книгата беше последвана от нов сборник, „Капитализмът: непознатият идеал“. Аз допринесох с няколко есета и за двете книги, като във втората има и текстове на Алън Грийнспан и Робърт Хесен.

Бях подтикнал Айн да работи повече върху етическите си теории в статиите си за „Обджективист нюзлетър“, вместо просто да коментира текущи събития, както често имаше склонност да прави, и със задоволство видях по-философските й текстове събрани на едно място и издадени в отделен том. Особено ми беше приятно да видя представени на една по-широка публика разширените й идеи относно индивидуалните права, които лежаха в основата на политическата й мисъл. Включи дори есето си за расизма, което бях предложил за бюлетина, въпреки първоначалното й колебание.

— Разбира се, расизмът е зло, но левичарите вече са го окупирали — протестира тогава тя.

Аз бях привел аргумента, че тъкмо заради това трябва да излезем със собствена трактовка на проблема, че не бива да оставяме тази област на опозицията, и че е важно текстът да носи именно нейното име. Накрая, след няколко месеца обсъждания, тя се съгласи и написа силна статия, която заклеймяваше расизма като биологически колективизъм, който е напълно несъвместим с индивидуалистичната философия и обясняваше защо свободният пазар обслужва еднакво добре интересите на всички раси. Непрекъснато вмъкваше твърдението, че най-малкото малцинство на света е отделният човек и че правата на малцинствата не могат да имат друга основа.

Колкото и да харесвах „Добродетелта на егоизма“ като цяло, аз не приемах съвсем първите изречения от увода:

Заглавието на тази книга може да предизвика един въпрос, който чувам от време на време: „Защо използвате думата «егоизъм», за да обозначите положителните черти на характера, при условие че тя отблъсква изключително много хора, за които не значи същото, което значи за вас?“

За хората, които задават този въпрос, моят отговор е: „Тъкмо поради онази причина, която ви кара да се страхувате от тази дума“.

Но има и други, които няма да питат, ще разберат каква морална страхливост би съдържал подобен въпрос, но все още не могат да формулират същинската причина или да разпознаят дълбоко моралните теми, които разискваме тук. Тъкмо на тях ще дам по-подробен отговор.

Това беше типичен пример за онази страна на Айн Ранд, която най-малко харесвах. Защо започваше книгата с обида? Защо предполагаше, че читателят има нечестни мотиви? Какво постигаше с грубостите още от първата страница?

Това беше смекчена версия на яда, който изливаше по време на въпросите след лекциите ми. Там също се смущавах от поведението й. Резултатът от тази политика беше, че студентите се притесняваха да й задават въпроси, защото нямаха представа какво щеше да заяви тя за психологията или морала им. Знаех, че смята позицията си за морално безкомпромисна. И аз някога я смятах за такава, но сега започвах да виждам в нея по-скоро лош характер и погрешно насочен гняв.

Въпросът, за който ставаше дума в началото на увода, не беше ирационален и не беше задължително да е плод на страха на читателя; можеше да идва просто от неразбиране. По-адекватно и убедително щеше да е да започне да му отговаря добронамерено, още повече че излагаше нещо наистина ново. Когато й го предложих, тя стана нетърпелива, изнесе ми кратка лекция, че не бива да отстъпваме и на йота пред врага и отхвърли коментара ми като дребен интелектуален недостатък, който е по-добре да бъде забравен.

Както личи по заглавието, „Капитализмът: непознатият идеал“ излага въпроси от политикономията и говори за моралната основа на свободното общество. Айн беше особено привързана към уводната статия „Що е капитализъм?“. Моите любими текстове бяха „Корените на войната“, за който още смятам, че трябва да е задължително четиво за всеки, който искрено е отдаден на мира, и един опустошителен анализ на студентското протестно движение, озаглавен „Осребряването: студентският бунт“. Критиките й към образователната система бяха изпреварили времето си. Едва през осемдесетте години много от идеите й започнаха да постигат разбиране и положителна оценка.

Покрай работата си по „За новия интелектуалец“ няколко години преди това Айн беше осъзнала колко всъщност й харесва да пише такава проза.

— Тук трябва да мисля единствено за яснота и логика. Аргументите не бива да се обвързват с емоция, история или напрежение.

Айн нямаше мотивацията да напише цяла книга от нулата, но благодарение на бюлетина и на списанието, което го наследи през 1966 г., на всеки две-три години излизаше сборник с нейни есета. Гордеех се с ролята си във всичко това.

Един ден тя се усмихна в отговор на собствената ми самодоволна усмивка:

— Ти си интелектуален предприемач и аз съм едно от средствата за производство, които организираш. Така трябва, действай, аз нямам нищо против.

Тя изрази задоволство от заплатата, която получаваше от „Обджективист нюзлетър“.

— Винаги съм искала да имам източник на доход, различен от книгите. Без бюлетина нямаше да имам такъв, а без теб нямаше да има бюлетин. Едва ли щях да го направя сама.

Ставаше ми приятно, като я слушах, и исках да вярвам, че подобен принос някак си компенсираше онова, което не можех да й дам — знаех обаче, че се залъгвам.

„Добродетелта на егоизма“ и „Капитализмът: непознатият идеал“ бяха публикувани от „Ню Американ Лайбръри“, защото Айн беше скъсала с Бенет Сърф и „Рандъм Хаус“. Беше предложила на Бенет сборник със свои есета. Първото беше озаглавено „Новите граници на фашизма“ и се основаваше на лекция, произнесена във „Форд Хол Форум“, в която прокарваше паралел между фашистката идеология и тази на речите на Джон Кенеди, като наблягаше на общото и за двете искане за лична „саможертва“ пред олтара на „общественото благо“. В началото Бенет изглеждаше ентусиазиран от подобен проект и казваше, че книжарниците с готовност ще го приемат. После обаче ентусиазмът му помръкна и започна да ни споделя, че собствените му редактори са против. Накрая, сякаш винаги е мислел точно това, той отказа да публикува книгата, ако Айн не оттегли текста за Кенеди. Разбира се, Айн нямаше и намерение да го прави. От бележките за сбогом, които си размениха, беше очевидно, че и двете страни изпитваха тъга. Айн каза мрачно, с дълбока осъзнатост, която ме развълнува: „Винаги ще съм му благодарна за начина, по който подкрепи работата ми“. Не признаваше колко дълбоко наранена всъщност е; коментарите й бяха изцяло философски.

— Когато си имаш работа с човек със смесени принципи — сковано и дистанцирано заяви тя, — стават такива неща.

Още една опора беше рухнала и тежестта на отговорността ми за щастието на Айн беше станала още по-трудна за понасяне.

Към края на 1964 г. институтът предлагаше лекции в петдесет и четири града. Имахме планове да предлагаме записани лекции в Мюнхен, на Маршаловите острови в Южния Пасифик, както и някъде под Атлантика в една подводница от клас „Поларис“ (това беше проект на Барбара и тя изключително много се гордееше с него).

Към края на 1965 г. градовете наближаваха шестдесет. Поръчаха ни да подготвим курса „Основни принципи на обективизма“ за войниците във Виетнам, а ние имахме планове и за Гренландия и Пакистан. Барбара беше окачила голяма карта на света в кабинета си, по която имаше флагчета на всички места, на които се предлагаха лекциите, и която тя гордо показваше на всеки посетител.

— Не се ли чувстваш понякога така, сякаш си яхнал експреса? — питаше ме тя, перифразирайки една реплика от „Атлас“, в редките моменти на щастлива близост, които още бяха възможни помежду ни. Аз кимах и се усмихвах.

Бяхме яхнали експреса. Само че пред нас мост нямаше.

През април 1964 г. около тридесет и четвъртия ми рожден ден Институтът организира втория си бал, който отново доведе до избухване от страна на Айн.

— Значи нямаш емоционално време за нашата връзка, а за танци имаш, така ли? — крещеше тя.

И казваше това по време, в което говорех с нея надълго и нашироко по телефона всеки ден, посещавах я два пъти седмично и прекарвах поне по един цял следобед или вечер с нея всяка седмица. Вече искаше да подновим любовната си връзка, а аз продължавах да си измислям причини да отбягвам въпроса. Айн беше на петдесет и девет.

— Че кога, ако не сега? — питаше тя.

На бала танцувах доста с нея. С Патриша танцувах малко и внимателно. И все пак да я държа в обятията си публично, дори при тези обстоятелства, беше някакво оправдание на цялото събитие. Сред всички важни хора в живота ми, това беше единствената среща, която ми се струваше желана.

— Слепотата на Айн по определени въпроси е невероятна — отбеляза Барбара и аз замръзнах, чудейки се какво има предвид.

— Всяка друга жена, веднага щом види как се държиш, ще разбере, че пламъкът е угаснал, че връзката е история, и че можете да сте само приятели. Като те гледам отстрани, това ми се струва съвсем очевидно. Как е възможно да не разбира?

Вече се бях поотпуснал и й отговорих, че все още изпитвам любов към Айн, и то много силна понякога, и че го показвам съвсем прямо. Значи, заключих аз, нося вина за това, че поддържам заблудата й.

— И да, и не — гласеше коментарът на Барбара.

В друго настроение, когато съчувстваше повече на Айн, тя казваше:

— Трябва да й помогнеш някак да разбере истината — по начин, който да не я съсипе. Не че ще си признае, че е съсипана. Горката Айн. Горкият Нейтън.

При друг случай каза:

— Винаги е имало друга жена, с която все да не мога да се сравнявам. Първо бяха героините на Айн. После и самата Айн. А сега, Боже помози, едно двадесет и четири годишно хлапе.

Това беше казано в отговор на очевидното ми възхищение от Патриша, което открито демонстрирах, въпреки че още не бях казал на Барбара за връзката ни. Мислех си, че оплакването й е напълно оправдано. Рядко я бях приемал безусловно такава, каквато е.

Продължавахме да обсъждаме брака си с Айн. Знаех, че е неправилно да искаме помощта й, без да й казваме за Уилфред и Патриша. Барбара не страдаше особено от лъжата си, и когато я попитах за това, ми каза:

— Уилфред няма нищо общо с нашите проблеми.

„Добре, помислих си аз, значи и Патриша няма“. Знаех, че тук говорят ядът и вината, а не интелектът ми.

Не споделих с Айн нарастващата си увереност, че бракът ми е към края си, защото знаех, че това само ще разпали желанието й да възкресим любовните си отношения. Исках тя сама да разбере, че времето ни като любовници е отминало, и че след толкова много години заедно можем да бъдем изключително близки приятели.

Има и други връзки, не по-слаби от романтичната любов. Аз се чувствах свързан с Айн почти в симбиоза. Душите ни бяха свързани със стоманено въже. Животът с нея вече рядко биваше щастлив, с изключение на кратки, вдъхновяващи проблясъци, но пък животът без нея продължаваше да изглежда равносилен на смърт.

Знаех, че измамата ми е в конфликт със собствените ми убеждения за човешките взаимоотношения. Аз крачех из офиса си часове наред, опитвайки се да измисля алтернатива, която да не доведе до пълно рухване на живота, който бях изградил. Не можех да я намеря. Знаех, че абсолютната честност щеше да сложи край на всичко. „Провери предпоставките си“, продължавах да си повтарям като мантра аз, но изтезанието си оставаше: кои предпоставки?

Борех се с куп въпроси: рационално ли е да се откажа от Айн и обективизма? Не. Рационално ли е да се откажа от Патриша? Не. Добре де, тогава какво е рационално?

Всички години, през които бях изопачавал, отричал и „надраствал“ емоциите си, сега си отмъщаваха. Толкова дълго си бях забранявал да чувствам, че си бях отказал достъп до голяма част от вътрешния си живот, до много от най-интимните си ценности. Бях подкопал способността си да мисля — и то точно в областта, в която имах спешна нужда от мислене. Чувствах се все по-безпомощен.

Към края на есента на 1964 г. тежестта на самообвиненията ми ставаше направо смазваща, като скала, която смазваше самоуважението в тялото ми. За пръв път в живота си преживявах криза на самоуважението — и от нея щях да науча много, но бавно и в агония.

Един ден се върнах от апартамента на Патриша и заварих у нас Алън Блументал и Ленард Пейкоф. Барбара ги беше пуснала да влязат и се беше върнала в Института.

— Нейтън вече не ни обича — заяви Алън шеговито с покрусен вид. Аз се смутих:

— Това пък какво е?

Те ми обясниха, че съм станал неоправдано мил в отношението си към тях. Бях оттеглил всичките си искания и очаквания относно обективизма. Излъчвах единствено желание да се радват на живота. Говореха така, сякаш описваха небивала трагедия. Промяната в мен, която описваха, беше настъпила почти веднага след началото на връзката ми с Патриша. Причината беше отчасти собственото ми щастие, отчасти чувството ми за вина. „Какво право имам сега да изисквам каквото и да е от някого?“ — гласеше напълно съзнателната ми мисъл. Ленард поклати глава полу на шега, полу на сериозно, и заяви:

— Изгубил си всякакво уважение към нас; няма друго възможно обяснение. Отказал си се от нас, затова си станал толкова приятен и нехаен. Тъй като вече не мислиш, че ставаме за нещо, си решил, че можеш да ни оставиш поне да бъдем щастливи.

— Не мога да изляза наглава с вас двамата — отговорих аз, чувствайки смесица от веселие и тъга. Бях убеден обаче, че казвам истината.

Един следобед около година преди това бях се отбил у Айн и Ленард беше там. Айн го консултираше по някакъв личен проблем и го помоли да повтори и пред мен онова, което тъкмо й е казал. Опитваше се да повдигне самоуважението му, макар и без особен успех, и той й беше доверил:

— Всеки път, когато започна да се чувствам по-добре, когато започна да се гордея с нещо, виждам лицето на Нейтън и си представям, че по него се чете презрение, въпреки че никога не съм виждал подобно изражение, и добрите ми чувства мигом изчезват.

Смаях се. След това Айн каза:

— Но нали Нейтън е твой защитник. Тъкмо той те пази най-често, когато съм ти ядосана.

Ленард беше отговорил смазано:

— Знам, знам.

Айн продължаваше:

— Може би се дължи на това, че съм жена, а ти искаш да те цени мъж. Нейтън е тъкмо мъжът, на когото най-много се възхищаваш, мъжът, на когото най-много искаш да приличаш.

Тогава Ленард беше казал:

— Не че наистина ме презира, но дълбоко в себе си чувствам, че би трябвало да ме презира, ако наистина ме познаваше.

— О, Ленард — беше въздъхнала Айн, докато аз стоях и ги гледах, чувствайки се точно толкова отчужден, колкото и през целия си живот.

Сега обаче Алън заявяваше с широка усмивка:

— Започнал си да омекваш и да ставаш по-мил. Възможно ли е един мил и внимателен Нейтън да си остане Нейтън?

Знаех, че зад закачката се крие любопитство какво означава всичко това.

— Хора — казах аз, просто защото нямаше какво друго да кажа, — направо ме побърквате.

След година Ленард вбеси Айн повече от всякога и беше изпратен в изгнание в университета в Денвър, където му предложиха работа като преподавател по философия. Провинението му, както винаги, се състоеше от неспособност да защити Айн или творбите й пред други хора. Присъдата му беше да изкупи вината си в очите на Айн, да докаже някак, че може да бъде добър обективист, може би като изяви равнението си в Денвър. Щеше да приеме тази присъда като всички други присъди на Айн, като нещо справедливо и разумно. Аз бях главният прокурор по делото и след това имах специално нареждане от Айн да се държа мило с него, в определени граници, разбира се, за да не го отблъсне безвъзвратно страданието му. Тревожността на целия Колектив се повиши значително след това събития. Ако това можеше да стане с Ленард, можеше да стане и с всеки друг, и тогава всички приятели в групата щяха да се изправят срещу един — също както се бяха изправили срещу Ленард.

Докато наблюдавах Колектива в нощта на временното изгонване на Ленард, си мислех, че ако кажа на Айн цялата истина и тя реагира тъкмо така, както мислех, че ще реагира, щеше ли да има и един, който да не застане зад всичко, което реши да каже за мен? В групата нямаше и един човек с интелигентност под средната, но по този въпрос интелектът им нямаше да бъде от полза.

Хората ми говореха за Патриша така, сякаш сами я бяха открили. През лятото на 1964 г. най-големият син на Флорънс, Ленард, ни дойде на гости в Ню Йорк. Тогава беше на шестнадесет, със забележителни интелектуални възможности, висок, атлетичен, интелектуално настроен и пълен с енергия за трима тийнейджъри. Бях много привързан към него.

Ленард отиде с Джоан и Патриша на Световното изложение в града. Беше се срещал с Джоан и преди това, но тогава се запозна с Патриша. По-късно ми каза:

— Патриша е невероятна. Ама че енергия има! Може да издържа на темпото ми! Забелязал ли си колко е силна? Виж я само как се движи! А и е толкова слаба! Не е ли страхотна?

Аз бях доволен от възможността да мога да поговоря за Патриша с някого и попитах племенника си какво друго харесва у нея.

— Когато ме погледне — дълбоко развълнуван отговори той, — наистина ме вижда. Възрастните не правят така с децата. Пита ме разни неща и наистина се интересува. Наистина ме слуша. Кара ме да се чувствам уважаван.

Патриша се сприятели с Едит Ефрон. Това ме заинтригува, защото Едит, която беше с няколко години по-голяма от мен, беше сред най-умозрителните членове на групата ни и обикновено презираше не-интелектуалците (както и повечето интелектуалци).

— С Патси мога да се забавлявам — радостно заявяваше тя. — С Патси мога да бъда млада.

Когато Джоан ме посети веднъж в кабинета ми, ми каза съвсем искрено:

— Още не познаваш добре Патриша, нали? Наистина трябва да й отделиш време. Не познавам друг човек като нея. Дори не знам как да го обясня — тя някак си докосва нещо в мен. Само това мога да кажа. Докосва нещо. Сякаш те гледа и вижда нещо, което никой друг не вижда.

В този момент исках да прегърна Джоан и да й кажа колко добре я разбирам. Вместо това я слушах безучастно. Казах само:

— Много харесвам Патриша, както и онова, което става с теб, когато говориш за нея.

Мислех си, че има нещо важно, което Патриша дава на хората и че искам да разбера какво е.

— Чувството ми за живот — каза тя, когато я попитах.

Не, отговорих й. Има нещо много повече.

— Е, ще ти кажа какво е — замислено каза тя. — Когато съм с някого, аз често не обръщам внимание на личността му такава, каквато я показва пред света. Винаги се опитвам да намеря най-доброто в него, дори и да е дълбоко заровено, дори и да не знае за съществуването му, и се опитвам да говоря на тази част от него, сякаш тя единствена има значение.

— Добре де, но това не е ли известно фалшифициране на реалността? Да пренебрегваш всичко останало, искам да кажа?

Тя отговори, че не пренебрегва всичко останало, че го вижда, но не иска да му се подчинява.

— Признавам, че не виждам всичко, което виждаш ти, но точно това е едно от нещата, които искам да науча от теб — как да виждам всичко, без това да убие способността ми да откликвам.

Казваше ми много пъти и по много начини: „Искам да науча онова, което знаеш ти, но не искам да изгубя онова, което представлявам самата аз“. Отне ми доста време да разбера какво точно има предвид.

Отчасти искаше да каже, ако и да не можеше да го изрази още, че иска да усвои едно по-високо равнище на линейно, аналитично и концептуално съществуване, без да отслабва силно развитите си интуитивни качества. Това обаче не беше всичко.

— Творчеството на Айн показва колко зло има по света, колко ирационалност и жестокост, и е важно да осъзнаваме това. Но за много студенти в института с това свършва всичко. Може и да говорят за добронамерено отношение към живота, но всъщност са злонамерени и винаги търсят доказателства, че светът е зло място. А когато отношението ти към живота е злонамерено, самият ти ставаш зъл и жесток, независимо какво казваш във философията си. Ще ми се Айн да пише повече статии, в които да подчертава положителното в живота, също както в най-добрите моменти от романите си. Не смея да кажа това пред никого от Колектива, защото ще кажат, че съм луда — какво ли разбира една двадесет и четири годишна манекенка? На теб обаче мога да го кажа. Понякога, когато съм с Колектива, изпитвам страх. Не само студентите в института, но и Колективът прави същото. У тях има нещо. Нещо мъртво. Не искам да сграбчи и мен.

През октомври Патриша и Лари се преместиха в нов, по-голям апартамент, на последния етаж в сграда само на една пресечка от мястото, където живеехме с Барбара. От спалнята си можех да погледна по Тридесет и четвърта улица, да видя апартамента им и да си представя, че от другата страна на прозореца Патриша гледа към мен. Почти всяка сутрин, докато Барбара още спеше, аз ставах и дълго време се взирах през прозореца.

„Възможно ли е да си влюбен в двама души едновременно?“

Това беше един от най-често задаваните въпроси след лекциите ми. В началото се изненадвах; не можех да си представя защо толкова много хора могат да се интересуват от това. Постепенно разбрах, че за мнозина това е съвсем практически въпрос. Обикновено отговарях:

— В човешките взаимоотношения можем да кажем, мисля, че всичко е възможно. Възможно е двама души да въплъщават нашите ценности, или пък просто съвсем леко различаващи се страни на тези ценности, и то толкова задълбочено, че да можем единствено да изпитваме любов и към двамата. И все пак трябва да добавя, че да се поддържа жива любовта към двама души и тя да стане част от ежедневната структура на нечий живот би трябвало да е изключително трудно. Рано или късно едната връзка ще отстъпи пред другата и съществува опасността човекът, който се намира помежду им, да обърка и двете.

Болезнено остро усещах присъствието на Айн до себе си, усещах усмивката на леко превъзходство по лицето й и знаех какво ще каже, след като приключа с отговора си.

— Това е нещо, с което могат да се справят само истински гиганти — винаги добавяше тя. — Когато обикновените хора говорят за това, те имат предвид нещо много по-обикновено от любовта, за която говорим с господин Брандън. Ако наистина имате предвид сериозна страст, ако имате предвид романтична любов, то тогава са необходими рационалност и почтеност в най-висока степен. А дори и тогава тя си остава рядко явление, което далеч не се среща всеки ден, явление, за което повечето хора нямат нужда дори да мечтаят.

Друг въпрос, който често чувахме, беше: „Могат ли наистина да съществуват герои като тези, за които пише госпожица Ранд?“. Айн винаги настояваше сама да отговори на този въпрос. Вътрешно се сгърчвах, защото знаех какво ще последва.

— Двама от тях са пред вас — казваше тя и посочваше мен и себе си. Сетне посочваше Франк и Барбара и добавяше: — Ето още двама.

С това дискусията приключваше.

Веднъж някой зададе въпрос за някаква позиция на Айн. Аз започнах да отговарям, след това спрях и се извиних, че говоря от нейно име, при условие че и тя е в залата.

— Можеш да говориш от мое име всеки път, щом решиш — извести тя, — и то по каквато и да е тема.

После се обърна към студентите и заяви:

— Няма тема, по която господин Брандън да не е квалифициран достатъчно, за да говори от мое име.

Независимо от растящото напрежение помежду ни, Айн продължаваше да ми прави безрезервни комплименти при всяко възможно публично събитие. Аз се чувствах неудобно, усещах, че звучи подправено, и й казвах:

— Айн, аз не съм Джон Голт.

— Напротив — настояваше тя, — като изключим някои дребни недостатъци.

Когато си спомням хаотичното си поведение пред нея през този период — разсеяността, опитите да се измъкна, студенината — което се редуваше с моменти на страстна отдаденост, съм склонен да мисля, че поне част от него е била мотивирана от подсъзнателното желание да бъда възприеман реалистично, да разбудя Айн от фантазиите й, да й предам послание, което не бях в състояние да изразя с думи.

Дори и на върха на арогантността си — а аз бях непоносимо арогантен от години — не можех да се взема за Джон Голт. Само че към края на 1964 г. всеки път, когато се качвах на лекционния подиум в института, аз се чувствах все по-малко като Натаниъл Брандън.

През 1960 г. се заинтересувах от хипноза. Бях открил работите на Милтън Ериксън, гений в психотерапията, най-иновативната фигура в историята на хипнозата. Заинтригувах се искрено на какво могат да ни научат хипнотичните явления за естеството на човешкия ум.

През следващите няколко години провеждах демонстрации пред Колектива, както и пред други приятели — от индуцирането на положителни и отрицателни халюцинации до изкривяване на чувството за време и постхипнотично внушение. Айн беше мнителна и донякъде враждебна.

— Това е измама — настояваше в началото тя. За нея идеята за транс изглеждаше несъвместима с вижданията й за идеално рационално съзнание. В противовес на това аз виждах изменените състояния на съзнанието като умствени възможности, които понякога могат да се окажат изключително полезни. Днес, разбира се, възможностите на хипнозата в лечебната практика се оценяват много по-високо.

Една вечер направих демонстрация с възрастова регресия. Използвах като подопитно лице една от секретарките на института, за която знаех, че отлично се поддава на хипноза. Върнах я до тринадесетгодишна възраст. Справяше се чудесно, но видях, че някои от приятелите ни, особено Айн, продължаваха да бъдат скептични. Алън Блументал, който приемаше най-добре онова, което правех, получи внезапно вдъхновение и ми подаде една химикалка, правейки ми знак да я покажа на обекта. Когато го направих, момичето се намръщи: несъмнено беше озадачена.

— Това пък какво е? — поиска да разбере тя. — Не е писалка, не е и молив. Какво е?

Айн хлъцна, щом накрая разбра: когато младата жена е била на тринадесет, още не е имало химикалки.

— Печелиш — колебливо промърмори тя на следващата среща. — Не мога да обясня как е възможно, но очевидно хипнозата е нещо реално.

След по-малко от три месеца я чух да заявява пред един преподавател, който й беше дошъл на гости:

— Хипнозата е измама.

Когато поисках обяснение, тя каза само:

— Още не съм убедена.

От този момент нататък хипнозата заемаше странно място помежду ни. Не беше нито реална, нито нереална, нито факт, нито фикция. Беше просто моя лична проява на ексцентричност, която тя ми прощаваше само заради специалния ми статут. Спомням си изтерзаното й изражение при някои от нашите разговори, когато се разкъсваше между импулса да обяви хипнозата за пълна глупост и колебанието да заяви, че „интелектуалният й наследник“ си е изгубил ума. От време на време споменаваше интересите ми като доказателство, че се отдалечаваме един от друг.

Почти всеки мой нов интерес можеше вече да доведе до неприятни разговори. Опитах се да я убедя да прочете великолепната книга на Артър Кьостлер „Духът в машината“, като й обясних, че ако и да не съм съгласен с някои от заключенията му, трактовката му на еволюцията е блестяща и важна колкото психологически, толкова и философски. Когато се опитах да й обясня не-дарвинистките теории за еволюцията, тя кимна с чисто повърхностен интерес, сетне бързо стана нетърпелива към мен и заяви:

— Значи имаш време за всичко друго, освен за мен — хипноза, Кьостлер, кое е следващото? Екстрасензорно възприятие?

Когато се опитах да споделя с нея за нови проучвания, според които някои видове депресия имат биологична основа, тя отговори ядно:

— Аз мога да ти кажа какво причинява депресията. Има рационална депресия, а има и ирационална. Втората е просто самосъжаление, като и при двата случая биологията няма място.

Попитах я как може да изказва научни твърдения с такава сигурност, при условие че никога не е изучавала тази област от науката. Тя вдигна кисело рамене и ми се сопна:

— Защото знам как да мисля!

Удивявах се колко затворена е обикновено за всяко ново знание, което изглеждаше в конфликт с познатите й модели. Извън територията, върху която чувстваше пълен интелектуален контрол, тя беше напълно лишена от откритост за новото и авантюризъм. Когато ставаше въпрос за собствената ми работа, тя ясно заявяваше, че единствената ми задача като психолог е да трупам знания, които да подкрепят нейната работа като философ. Непрекъснато нападаше всяко изследване, което дори привидно предизвикваше нейната идея за „рационално“. Представяше се като командир на непрестанно обсадена крепост.

В своята грандиозност и подозрителност поведението й понякога граничеше с параноята, въпреки че тогава не можех да си позволя такава мисъл. Най-лошото, в което можех да я обвиня, беше крайно поведение, което толкова често е характерно за гениите.

Не придавах особена важност на факта, че от около тридесетгодишна възраст тя взимаше амфетамини всеки ден, за да контролира теглото си, и то по лекарско предписание. Май тогава още не беше направено откритието, че употребата на амфетамини може да отключи параноични реакции. Не осъзнавах също така, че праволинейната й мания по собствените й опорни точки и първосигналната й подозрителност спрямо всичко чуждо са дълбоко свързани с ролята й на пионер. Подобна слепота често е от полза за творческия процес, каквато и да е цената й под формата на разбита психика. Фройд и Вилхелм Райх бяха два примера от собствената ми научна област. Милтън Ериксън, както щях да науча един ден, също беше такъв; разказваха ми, че се държал така, сякаш единствено неговата психологическа работа била достойна за изследване.

Една нейна склонност, която вече личеше, когато се запознахме, през шестдесетте ставаше все по-видима. Тя смяташе собствените си предпочитания в изкуството, литературата и музиката за близки до природните закони. Ако например за нея Рембранд беше „талантлив чертожник и нищо повече“, ако се противеше на „фатализма“ на Шекспир, ако ненавиждаше „злонамереността“ на Бетовен, то всеки, който си позволеше да изкаже възхищение от Рембранд, Шекспир или Бетовен можеше да бъде посрещнат с изказано или неизказано презрение.

— Не е моят тип човек — казваше тя. — Няма моето отношение към живота.

Ако пък някой не харесваше Виктор Юго, Достоевски или дори Мики Спилейн, той попадаше под внимателно наблюдение и у него се търсеха и други недостатъци.

През март 1966 г. тя написа една статия за „Обджективист“, озаглавена „Изкуството и отношението към живота“, която след това беше препечатана в „Романтичен манифест“ през 1969 г. Статията завършваше със следните заплашителни думи: „Когато човек се научи да превежда значението на едно произведение на изкуството на обективен език, става ясно, че няма нищо по-силно от изкуството за излагането на самата същност на човешкия характер. Художникът изразява голата си душа в работата си — и тъкмо така ти, скъпи читателю, трябва да откликваш на нея“. Думите „излага“, „гола“ и „скъпи читателю“ имаха единствената цел да плашат — да накарат публиката да се тресе от страх.

За най-фанатичните и конформистки настроени студенти обективизмът не беше само корпус от абстрактни философски твърдения и аргументи, за които пишехме и които преподавахме. Значението му се разпростираше и върху всички лични предпочитания на Айн. Те попиваха и прегръщаха с готовност скритото послание на Айн: „Обективизмът, това съм аз“. Тези студенти доказваха, че са добри обективисти, чрез уменията си да подражават на гледните точки на Айн до най-дребната подробност, един вид да я пресъздават в самите себе си. Допълнителни доказателства даваха, като се наблюдаваха един друг, подозрително и критично, и търсеха всевъзможни отклонения; ако не можеха да се сравняват с Айн по интелект, можеха поне да подражават на резките й маниери. Бичуваха се безмилостно помежду си за всякакви признаци на „социална метафизика“.

Патриша винаги говореше за Айн с голяма топлота и уважение. Но един ден я попитах какви са били първите й впечатления, когато е видяла Айн на моя лекция, и тя отговори доста колебливо:

— Бях разочарована. Не харесвах горчивината, врязана в лицето й. А и очите й, право да си призная… моля те, не се ядосвай… стори ми се, че в тях видях лудост. Невероятен гняв. Нещо от детството ми. Разбира се, по-късно разбрах, че е прекрасен човек, но тогава…

Поех си дълбоко дъх, за да си върна контрола и да си дам време да помисля. Част от мен се възмущаваше от Патриша — как изобщо може да каже такова нещо за автора на „Атлас изправи рамене“! Друга част обаче се възхищаваше на куража й, на безстрашието, с което ме гледаше, докато говореше, ако и да знаеше как ще ми се отразят думите й. Чувах как гласът на Айн реве в ума ми: „Ако си такъв, за какъвто се представяш, ще трябва да оставиш Патриша и никога да не поглеждаш назад“. Погледнах нетрепващите сини очи, които се бяха впили в мен така, сякаш четяха мислите ми. Лицето й беше обърнато нагоре към мен и беше готово да приеме всяка моя дума, каквато и да е тя. Знаех, че няма земна сила, която да ме накара да оставя тази жена.

— Патриша — казах аз, — моля те да не казваш никога повече това пред мен. Разбирам, че описваш какво си изпитала в първия момент, но не искам да чувам подобни неща за Айн Ранд.

Тя кимна тежко, без да се извинява, и отговори:

— Разбирам.

Ужасът, който лежеше в основата на резкия ми отговор, идваше от недопустимата мисъл, че съм виждал в очите на Айн точно същото, което и Патриша. Ако си позволях само да помисля, че Айн е луда в каквото и да е отношение, цялата ми вселена щеше да потъне в хаос. Ако у Айн имаше и капчица ирационалност, какво щеше да стане с живота ми? Какво щеше да означава това за самия мен?

И все пак донякъде и аз осъзнавах, че нещо у Айн не е наред — експлозивният й бяс, който не отговаряше на възвишената ми представа за нея. Исках да не участва в отговорите на въпроси след лекциите, защото се ужасявах от начина, по който третираше понякога студентите ни. Тъй като Айн и без друго не харесваше тези моменти, просто решение беше да й благодарим за помощта и да кажем, че институтът вече е достатъчно солиден, за да не е необходимо да участва всяка седмица. Когато Айн започна да идва все по-рядко, Барбара сподавено промърмори:

— И слава богу!

— С Лари много се караме — каза ми Патриша през пролетта на 1965 г. — И вината не е негова. Той иска нещо съвсем оправдано — иска жена в пълния смисъл на думата, и има право да го очаква от мен. Само дето аз не мога да му го дам.

Собственият ми брак летеше към срив. С Барбара се карахме почти непрекъснато. В един момент тя ми беше бясна, в следващия — наранена и объркана. В един миг аз излъчвах топлота и привързаност, а в следващия — ледена дистанция. Повечето ни конфликти бяха за дреболии, повърхностни проявления на по-дълбоко нещастие помежду ни. Аз я смятах за свръхчувствителна, тя мен — за истеричен. Аз често я смятах за сантиментална, тя казваше, че съм безчувствен. И двамата не се чувствахме приети такива, каквито сме. И двамата се чувствахме недоразбрани.

Към края на лятото се съгласихме на „пробна раздяла“. Така го нарекохме.

— Не мога да търпя ужасния начин, по който се чувстваме и двамата — каза тя. — Не мога да търпя да се караме през цялото време.

Не знаех какво си е мислела, но за себе си знаех, че щом веднъж изляза от апартамента с багажа си, щом вкуся живота без нея, никога няма да се върна отново. Може би и заради това се съпротивлявах в началото на ядното й, изказано през сълзи предложение да се разделим.

Взех си апартамент на третия етаж на същата сграда и казах на приятелите ни, че имам нужда от място за работа. Не исках да обявявам раздялата, преди с Барбара да решим окончателно какво искаме да правим. Открихме, че когато живеем заедно, често можем да бъдем по-мили един с друг.

— Може би още има надежда — нежно ми каза тя.

Попитах я дали е мислила да се омъжи за Уилфред, ако той напусне жена си.

— Ти не разбираш — с копнеж каза тя. — Ти си единственият съпруг, когото някога съм желала.

Когато казах на Айн за решението ни да се разделим, тя изпусна една дълго сдържана въздишка на облекчение.

— Сега, скъпи, може би ще имаме шанс отново да бъдем влюбени.

16.

„Искам да видя истинска, жива, в собствения си живот онази слава, която създавам като илюзия! Искам да знам, че има някой, някъде, който също го иска! Иначе каква е ползата да я виждам, да работя и да горя заради невъзможно видение? Един дух също има нужда от гориво. А моето може да свърши.“

Тези думи са на Кей Гонда, героинята от „Идеал“, пиеса, която Айн беше написала през 1934 г. в период на трудна професионална борба. Айн често цитираше този монолог, прилагайки го към себе си.

— Един дух също има нужда от гориво — казваше тя, — а моето е на свършване. На свършване е.

Гонда е красива актриса, която създава такова впечатление за слава, че в крайна сметка се превръща в символ за ценностите и идеалите на своите почитатели. В пиесата тя се опитва да открие дали тяхното възхищение всъщност има някакво значение — тема, която ще преследва Айн през целия й живот. Гонда се появява в живота на неколцина свои почитатели, уж в голяма опасност, и ги предизвиква да й помогнат със значителен риск за себе си. Само един мъж, Джони Дос, преминава изпитанието и загива трагично и ненужно, уж за да я спаси.

Пиесата беше на сцена съвсем за кратко. След смъртта на Айн Ленард Пейкоф я публикува в сборник, озаглавен „Ранната Айн Ранд“. Пиесата е изпълнена с огорчение и страдание и радикално се отличава от бъдещите й творби по емоционалната си настройка, ако и следи от тази настройка да има в цялото й творчество. Тя несъмнено е вик на душа, която се чувства наранена, и хвърля светлина върху една страна от психологията на Айн, която щеше да става все по-централна и заплашителна за нашата връзка.

В пиесата Кей Гонда разпространява слуха, че е търсена от полицията за убийство и че се опитва да избегне ареста. Нито един от почитателите й не е готов да й помогне, докато не среща Джони Дос, млад мъж, който е сам, напълно отчужден, човек, „който не може да живее днес“. Между двамата протича следният диалог:

ГОНДА. За какво мечтаеш?

ДЖОНИ. За нищо. Какъв е смисълът от мечтите?

ГОНДА. Какъв е смисълът от живота?

ДЖОНИ. Никакъв. Но кой е виновен за това?

ГОНДА. Тези, които не могат да мечтаят.

ДЖОНИ. Не. Тези, които могат само да мечтаят.

Пиесата няма за цел да бъде „реалистична“, в смисъл че Айн не вярваше, че хората наистина трябва да са готови да рискуват живота си заради актриса, която харесват, но която всъщност не познават. И все пак Джони отговаря на вижданията на Гонда за това що е човешко, като умира за нея, а Гонда приема жеста, при условие че може да го предотврати.

Имаше паралел между пиесата и връзката между всеки един в нашия кръг и Айн. Тя ни демонстрираше с непреодолима яснота, че основното доказателство за идеализъм е лоялността към нейната работа и лично към нея. Ние бяхме възприели напълно този възглед и вследствие на това самоуважението ни беше свързано с подкрепата за Айн и с положителното й отношение към нас. Няма как някой да разбере мотивацията ми през този период от живота ми, ако не разбере колко дълбоко в мен беше вкоренена тази идея.

Айн и Франк се преместиха от апартамента си на Тридесет и шеста улица в нов, по-просторен апартамент на шестия етаж в нашата сграда на източна Тридесет и четвърта улица №120. Сега всички бяхме в една сграда, макар и на различни етажи: Айн и Франк, Барбара, централата на Института и „Обджективист нюзлетър“, и аз. Лари и Патриша бяха на една пресечка.

Един ден Патриша дойде в апартамента ми, очевидно с намерението да говори, и все пак странно свенлива и мълчалива. Накрая заяви:

— Реших с какво ще се занимавам професионално. Искам да стана актриса — и ме погледна така, сякаш очакваше отрицателна реакция. Не бъркаше напълно. Това беше един от редките мигове, в които не исках да види какво чувствам.

Като чух какво иска, настроението ми се скапа — не защото се съмнявах, че може да бъде добра актриса; знаех, че може. Смятах обаче професията й за една от тези, в които голямото страдание е почти неизбежно. Провалът подхранваше един вид болка, успехът — друг. Страхувах се за Патриша, страхувах се и за нашето бъдеще.

— Какво мислиш? — нервно и предизвикателно попита тя.

За мен беше нещо като аксиома да подкрепям напълно избора й.

— Ако това искаш, какво е най-доброто, което можем да направим? Кажи ми, защо си толкова напрегната?

— Никога не съм харесвала онова, което съм чувала за актьорската професия и за целия й свят. Винаги съм смятала, че е лъжлив, нереален, безумен. Мислех си, че ще решиш, че съм си изгубила ума. Помня как един продуцент каза, че почти не познава щастливи актьори и около него няма нито една щастлива актриса. И все пак тъкмо това ме привлича, това искам да правя, и мисля, че ще се справя добре. Премислям го отдавна. Знам, че е ужасен начин на живот — може би.

Помислих си за приятеля си Ралф Роузман, който беше влязъл в живота ми няколко години по-рано, след като беше написал на Айн ентусиазирано писмо за „Атлас изправи рамене“. Той беше успешен театрален мениджър и от време на време — преподавател по актьорско майсторство. Предложих й да се срещнат. След години Ралф си спомняше:

— Аз бях първият човек, с когото ти и Патриша говорихте за интереса й към актьорската професия. След като поработих малко с нея и поговорихме за театъра, аз бях впечатлен от въпросите, които задава, и реших, че потенциалът й е огромен. Тя показваше по време на уроците качества, които актьорите развиват с години — например емоционална откритост и дързост. Ориентираше се много добре. Единственият й недостатък, който се среща често при начинаещи таланти, беше, че се хвърля в ролята с такава наслада, че не успява да установи пълноценна връзка с другите актьори. По-късно, когато започна да учи при Роуз Шулман, видях, че тази й черта е била поправена. Роуз споделяше моето мнение за потенциала на Патриша. Единственото представление, в което я гледах — във Филаделфия през 1966 г. — беше „Знак на прозореца на Сидни Бръстийн“ от Лорейн Хансбъри. Това беше първото й участие на сцена, мисля. Беше великолепна. Енергията и духът й развълнуваха публиката. Беше прекрасна, разбира се. Никой не би помислил, че й е за първи път. У нея имаше нещо наелектризиращо. Съчетаваше ранимост и истинска сила.

В късния следобед на 9 ноември 1965 г. светлините на Ню Йорк угаснаха — прословутата авария, която напомни на много хора за „Атлас изправи рамене“.

Знаех, че Барбара е в института, а Айн — в апартамента си. Когато се опитах да се обадя на Патриша и не можах да се свържа, аз се разтревожих, без да имам реална причина. Изтичах по стълбите на улицата и хукнах към апартамента й. Без ток асансьорите не работеха. Качих се пеша двадесет етажа, само за да открия, че я няма. Върнах се на потъналата в тъмнина улица и започнах да я търся. Накрая се отказах и отидох в апартамента на Айн.

След няколко минути се появи Патриша с фенерче. Водеше Франк. И двамата бяха в приповдигнато настроение. Като много други хора Патриша помагаше на хората по улиците или в тъмните сгради да се ориентират. Беше срещнала Франк и му беше предложила да го придружи до дома.

— Какъв ангел хранител! — възкликна Айн. — Спасителката на Франк! Благодаря ти, скъпа!

След час или два всички се бяхме събрали — Айн, Франк, Патриша, Лари, Барбара (която остана само за малко) и аз. Говорехме, ядяхме и се смеехме на светлината на свещи.

— Не е ли прекрасна сцена? — весело каза Айн. По-късно бях удивен и поласкан да я чуя как казва на Патриша: — Ти си толкова добронамерена. Ето защо те обичам.

Напомних си, че за Айн това е само моментно настроение. Колкото и абсурдно да звучи, онази вечер се чувствах изключително удовлетворен.

Месец по-късно, през декември, с Барбара решихме да заявим официално раздялата си, поне пред семействата и приятелите си. Още не бяхме решили да се развеждаме, но искахме да спрем с преструвките за щастливо семейство. Първите хора, на които казахме, бяха Илейн, Хари, Алън и Джоан; и четиримата приеха доста тежко новината.

Не след дълго Лари и Патриша казали на Алън, че и те са решили да се разделят и разведат. Той ги помолил да не го казват публично още няколко месеца — „защото Барбара и Нейтън тъкмо обявиха раздялата си, а пък не искаме хората да си помислят, че двете събития са свързани. Знаете как започват клюките и слуховете“. Те се съгласили.

С Барбара отричахме, че решението ни за раздяла е свързано с други романтични връзки. „Просто сме несъвместими — казвахме ние, — просто не можем да бъдем щастливи заедно.“ Учудвах се колко страдаха приятелите и роднините ни, за които нашият брак очевидно е означавал много повече, отколкото си бях мислил. Решението ни да не доверяваме на никого истинските си проблеми само задълбочаваше пропастта, която ни отделяше от всички останали.

Исках да кажа на Барбара за Патриша. Вече нямаше причина да крия — освен Айн. Ако кажех на Барбара, тя трябваше да лъже Айн, също като мен, а това беше неприемливо. Въпреки че ставах все по-открит за чувствата си към Патриша, все пак не казвах на Барбара цялата истина. Тя се вълнуваше все повече на тази тема. Чудех се защо й пука. Не спираше да ме разпитва каква е връзката ни, а аз продължавах неубедително да я описвам като чисто приятелска.

От днешна гледна точка за мен е очевидно, че направо я „подлудявах“ с тази измама. Създавах вътрешен конфликт у нея, защото тя ми се възхищаваше и беше убедена, че никога няма да я излъжа. И все пак онова, което казвах, я караше да се съмнява в реалността.

Въпреки че раздялата ни беше официална, а те с Уилфред имаха по-голяма свобода да се наслаждават на връзката си, тя продължаваше да твърди, че ще бъде трагедия, ако не успеем да намерим отново път един към друг. Сякаш беше психологически свързана с мен по същия начин, по който аз самият бях свързан с Айн. От време на време се чудех дали все пак не е права, но това не се случваше особено често. Разбрах, че много от старите търкания с Уилфред отново са започнали да се проявяват.

След много години в своята биография на Айн Барбара заявяваше, че през лятото на 1965 г., изтощена от нашата връзка и влюбена в друг мъж, вече е възнамерявала да поиска развод. Всъщност дълго след това тя още настояваше за помирение. През май 1966 г. тя тръгна на околосветско пътешествие, „за да бъда сама, да помисля за бъдещето и за това какво искам от живота, може би да намеря разрешение за нашата връзка“, казваше тя, и ми написа няколко почти лирични любовни писма, които започваха винаги със „скъпи Нейтън“ или „скъпа моя любов“. В едно от тях питаше: „Казвала ли съм ти някога защо те обичам?“. Сетне сипеше страстни комплименти и ми казваше, че съм я вдъхновил за герой на роман, който е започнала да обмисля да напише. В друго писмо ме объркваше с думите, че всичко, което някога е искала от любовта, е възможно, и че тъкмо аз съм го направил възможно. „Винаги ще те обичам“, пишеше тя. Не се обадих на кораба на рождения й ден, 14 май, защото исках да й покажа колко реално е тогавашното положение, след което обаче започнах да се упреквам, защото знаех колко ще я заболи, и след това започнах да й пиша много по-топли писма, отколкото всъщност исках.

Когато говореше за тези писма след това, Барбара каза:

— Разбира се, не те обичах наистина, не и в пълния смисъл на думата, но чувствах, че трябва да те обичам.

През 1966 и 1967 г. Айн пишеше последния важен труд в кариерата си, монография, озаглавена „Въведение в обективистката епистемология“, която се публикуваше на месечни свезки в „Обджективист“ и по-късно беше издадена като книга от „Обджективист прес“ и преиздадена от „Ню Американ Лайбръри“. В тази монография тя третираше блестящо един от най-важните въпроси във философията — естеството на понятията. Този труд е едно от най-оригиналните й и важни достижения. Аз бях щастлив, че имах възможността да обсъждам с нея идеите в книгата, и то не само заради ентусиазма си към онова, което беше постигнала, но и като начин да съм едновременно близо до нея и на безопасна територия. По време на един от „медените ни месеци“, както ги наричаше Айн, тя се засмя и каза:

— Не знам дали е добро или лошо, но за теб умът ми е истински афродизиак!

Когато казах на Айн, че Патриша ще участва в „Знак на прозореца на Сидни Бърстийн“ във Филаделфия, тя веднага отговори, както и очаквах, че трябва да отидем да я гледаме. Айн харесваше Патриша и аз се надявах да успея да развия тази привързаност. Бях убеден, че ако Айн опознае Патриша, преди да открие романтичните ми чувства към нея, щеше да види в нея онова, което виждах и аз. Целта ми беше да бъда открито с Патриша и да впиша връзката ни в живота си на обективист. Бях убеден, че желанието ми е рационално, и се надявах, че в крайна сметка и рационалността на Айн ще се прояви. Беше задължително обаче тя сама да стигне до това заключение. Исках да приеме, че времето ни като любовници си е отишло. Исках старата й добронамереност и здрав разум да се върнат. Исках да разбере, че имам нужда от личен живот, отделен от нейния, и че този живот включва жена от моето поколение. Освен това исках тя сама да ми каже тези неща.

Ненавиждах сметките и манипулациите, които изискваше подобна стратегия, но чувствах, че съм притиснат до стената и оцеляването ми е заложено на карта. У мен се проявяваше някакво друго, непознато „аз“. То не беше младото ми „аз“, което бе пробудила Патриша, нито зрялото, мъжествено „аз“, което беше влюбено в нея, а нещо без възраст, без пол, нещо напълно безмилостно, чиято единствена цел беше да ми помогне да се осъществя и което беше готово да мине през всяко препятствие. Та това „аз“ се усмихна мило на Айн и каза:

— Разбира се, че трябва да отидем и да я видим на сцена. Може да бъде забавно.

На сцената Патриша наистина беше „наелектризираща“, както би казал Ралф Роузман — същество, изтъкано от енергия, светлина и опустошително невинна сексуалност, което излъчваше стилизация в контраст на натурализма на другите актьори. Беше невъзможно да откъсне човек поглед от нея.

Аз седях между Айн и Барбара с неколцина наши приятели наоколо, както и множество студенти от института, които бяха дошли с нас за събитието.

— Прекрасна е! — прошепна ми развълнувано Айн. — Това момиче е истинска актриса!

По-късно, вече зад кулисите, Айн прегърна Патриша и започна да я хвали по начин, който дори за мен беше екстравагантен. Но такава си беше Айн — никаква умереност. Всички се струпаха около нас, за да поздравят Патриша. Лицето й грееше от донякъде замаяно щастие. След това Айн каза нещо удивително и абсурдно:

— Патриша, колко е хубаво, че си приложила към актьорската игра философията на обективизма!

Видях недоумението по лицето на Патриша. Погледът й сякаш ми казваше:

— Какво общо има тук обективизмът?

Но моментът отмина, когато куп хора нахлуха в стаята, за да я похвалят и да й пожелаят успех за в бъдеще.

— Сега виждам по-ясно защо ми казваше, че е много необикновена — каза ми Айн, докато пътувахме обратно към Манхатън. Франк, който се беше състарил изключително много през последното десетилетие и чиито способности вече започваха да западат — както заради пиенето, така и заради ранната сенилност, без ние да виждаме нито едното, нито другото — само промърмори:

— Чудно. Чудно.

След няколко седмици с Патриша се отбихме у Айн и казахме, че Патриша търси от мен насоки за една сцена, която подготвя в момента. Айн и Франк приеха спокойно това за нещо нормално, точно както разчитах. Онази вечер с Патриша наистина работехме върху някои сцени от „Майстор Солнес“ на Ибсен, просто така, за наше собствено удоволствие, и по молба на Айн прочетохме една от тези сцени. Всички бяхме спокойни и в приповдигнато настроение. Сетне Айн отиде до кабинета си и се върна с текста на „Идеал“. Искаше да драматизираме кулминацията между Кей Гонда и Джони Дос. След два-три неуверени опита, Патриша успя да влезе в образа и в психиката на Гонда и резултатът беше направо хипнотизиращ.

— Как го направи? — попита я Айн. — Какво направи, за да я уловиш?

В тона й имаше нещо почти заплашително и видях как Патриша се смразява. Знаех, че не може да обясни вътрешния процес на идентификация с Гонда, не и сега, нито пред Айн, нито пред самата себе си. Знаех също така, че тъй като я разпитва не друг, а именно Айн, тя ще се упреква за тази си неспособност. Докато заекваше и се мъчеше да открие подходящите думи, тя успя да каже само „Ами просто я почувствах“, аз видях как част от топлотата изчезна от очите на Айн. Патриша също го забеляза, но нямаше какво да кажа, нямаше как да помогна.

— Трябва да си способна на нещо повече от това да говориш за чувства — каза й Айн и Патриша отговори объркано и искрено, че се опитва да се научи.

— Аз пък мисля, че си великолепна — внезапно и високо каза Франк. Прозвуча предизвикателно. Вечерта завърши с нотка на емоционално еднообразие.

Междувременно работата покрай обективизма напредваше.

В началото на 1967 г. ми се обади психологът Албърт Елис, основател на рационално-емотивната терапия, който ми обясни, че много от последователите му го подтиквали да се сближи с обективизма, защото според тях помежду ни имало много общи неща.

— И двамата знаем — каза той, — че разликите ни са много по-дълбоки от привидните прилики. Когато говорим за важността на разума например не мислим за едно и също. Предлагам да направим публичен дебат — рационална психотерапия (така наричаше той системата си тогава) срещу обективистка психология. Това трябва да направи фактите ясни за всички.

След известно колебание аз се съгласих. Не харесвах особено дебатите, но реших, че ще бъде интересно преживяване. Елис предложи и двата института да продадат билети на почитателите си и всеки да запази печалбата за себе си. В една петъчна вечер, на 26 май, около хиляда и сто души се струпаха в хотел „Нюйоркър“. Елис беше продал около двеста билета, ние — около деветстотин. Нашият общ приятел, психологът Лий Шулман, беше модератор.

Въпреки че бях доволен от многото продадени билети, не ми харесваше, че имам такава силна подкрепа в залата. Това вече поставяше Елис в по-слаба позиция, която предпочитах да заемам самият аз, когато ставаше въпрос за интелектуален сблъсък. На няколко пъти трябваше да апелирам заедно с Лий публиката да проявява повече уважение към Елис, който почти веднага я настрои срещу себе си с провокативното си държание и високопарните си тиради, които май бяха запазена марка на стила му на преподаване.

Когато нападна „липсата на реализъм“ у героите на Айн, отклонявайки се радикално от темата на дебата, Айн скочи от мястото си и викна:

— Аз нереална ли съм? И аз ли съм образ, който не може да съществува?

На Лий му отне известно време да възстанови реда.

За Елис вечерта не беше добра. Ядосваше се все повече и разсмиваше публиката. След този дебат Елис започна редовно да напада обективизма и психологическите ми идеи.

Ако и едва ли да го осъзнавах навремето, в крайна сметка забелязах, че някои от критиките му към поведението в обективистката субкултура — относно фанатизма, догматизма и потисническото морализаторстване — са напълно оправдани, независимо от погрешните му тълкувания на обективистката теория.

Ако и семейство Скот да не бяха обявили още официално раздялата си, Патриша се изнесе от апартамента и се премести в една гарсониера на една пресечка разстояние, на Тридесет и пета улица №165, където с Барбара някога живеехме.

Една вечер бяхме на парти у Уилфред. Патриша седеше кротко до мен в ъгъла на дневната, когато Алън Блументал дойде при нас и неочаквано започна да обяснява какъв принос имам към живота му и към този на Джоан и колко много съм помогнал на всички в Колектива. Чудех се дали ми е приятно или намирам отношението му за унизително и подмазваческо и усещах колко жестока е подобна мисъл.

— Ти ми даде професия — казваше той. — Научи ме да вярвам в себе си. Направи брака ми с Джоан възможен. Допринесе с толкова много за това да сме щастливи. Дано да знаеш колко високо оценявам това.

Аз му благодарих, тупнах го приятелски по рамото и той се отдалечи. Когато погледнах Патриша бях удивен да видя в погледа й желание да ме защити. По-късно тя ми каза:

— Изглеждаше толкова млад и самотен.

Чувствах, че Патриша ме обича така, както никой никога не ме е обичал, по начин, който беше изключително важен за мен. Освен това ме разбираше, и то точно за онова, за което имах най-голяма нужда. Не чувствах сляпо обожание; тя беше лишена от всякаква сантименталност и обръщаше внимание на недостатъците ми всеки път, когато решеше, че съм безчувствен, нечестен, студен или капризен. Чувствах пълна подкрепа от нейна страна, но когато ме погледнеше, аз виждах съзнание, което не се бои да възприема онова, което вижда пред себе си.

Може би заради младостта й или пък за това, към което беше най-чувствителна у хората, Патриша изглеждаше свързана с по-младата част от мен, с онази, която беше останала недокосната от Айн или Барбара, с най-откритата, възприемчивата и ранима част. Тя всеки път съживяваше това мое младо „аз“, сякаш съживяваше личност, която бях заровил някъде дълбоко.

— Понякога — казвах й аз — имам чувството, че някой — не питай кой — те е изпратил при мен, за да ми помогнеш да си спомня кой съм в действителност.

— Не е ли странно? — отбелязваше тя. — Ти извличаш на повърхността най-зрялата част от мен, а аз те карам да се чувстваш млад.

— Даваме си онова, от което имаме най-голяма нужда в момента — отговарях аз.

Плащах си за удоволствието, което изпитвах с Патриша, с вина, тревожност и депресия. Най-лошото беше, че карах и Патриша да плаща за това.

— Бягай, спасявай се — викнах й веднъж. — Бягай от мен и от този свят. Дух като твоя не може да оцелее тук. Потъвам в ужас и се притеснявам за теб.

Тя поклати спокойно глава и каза:

— Обичам те.

— Какво ти причинявам? — продължавах да викам аз, а тя ме погали по лицето и каза просто:

— Не се възхищавам на постъпките ти. Мразя онова, което самата аз правя. Но се възхищавам на теб и ще остана до теб, докогато мога.

— Все по-трудно става — каза ми тя през лятото на 1966 г. — Никога не съм вярвала, че трябва да пазим тайната си толкова дълго. Притеснявам се, че още не съм казала на Лари истината, ако и бракът ни да е приключил. Трудно ми е всеки път, когато виждам Барбара и Айн, да им се усмихвам и да се държа приятелски, като знам, че всичко, което кажа или направя, ще бъде лъжа. Чувствам се притеснена в присъствието на когото и да е от Колектива или института. Държа се странно. Преувеличавам младостта и объркването си, за да прикрия какво чувствам, сетне виждам колко странно ме гледат Джоан или Барбара и знам, че си мислят колко незряла съм. Това е толкова унизително, но не знам какво друго да направя. Не съм добра в лъжите. Вече не се чувствам добре в собствената си кожа. Понякога съм ти толкова ядосана, че искам да избягам. Друг път искам да ти поставя ултиматум — или да обявим истината на всеослушание, или да те оставя. Само че се страхувам да ти поставям ултиматуми, защото не мисля, че си готов, а мен ме е страх да не те загубя. Не мога да те оставя. Не искам. Питам се кое е истинска проява на смелост: да те напусна и да се надявам, че някой ден отново ще сме заедно, или да продължим така, да приемам всичко и да се отказвам от частица от себе си всеки път, и това да е цената, която съм платила, за да те имам.

Когато най-сетне казах на Барбара за връзката ни с Патриша, нямаше нито драма, нито шокирани реакции. Казах й, защото вече беше нетърпимо да го крия.

— Беше очевидно и неизбежно — каза тя с убит и уклончив глас. — Очакваш ли да трае дълго? — попита ме тя, а аз й отговорих, че не знам. — Няма да трае кой знае колко — заяви тя, може би защото не можеше да осъзнае естеството на тази връзка, или пък защото тя не пасваше на официалните ни теории за секса и любовта. Съгласи се, че Айн никога не бива да разбира за Патриша, „защото, каза ми, ти си прав — това ще бъде краят на всичко“.

От време на време смяташе, че трябва веднъж завинаги да кажа на Айн, че е невъзможно да подновим връзката си. През останалото време обаче беше несигурна, потръпваше и казваше неща като „Един Господ знае как ще приеме отхвърлянето. Бог знае какво трябва да направиш. Ама че бъркотия“.

Барбара продължаваше да ме обърква. Когато се срещахме, тя често заговаряше за нашето бъдеще и за убеждението си, че е трагична грешка да не се помирим.

— Имахме всичко — казваше ми тя. — Не бива да го губим.

Сестра ми Илейн ми разказа, че няколко години преди това, когато се разхождали с Барбара и Джоан, Барбара заявила: „Имам всичко, което някога съм искала. Прекрасен апартамент в Ню Йорк, вълнуваща и важна работа, чудесни приятели и велик съпруг“. Въпреки всичко, което се беше случило, въпреки Айн, Уилфред и Патриша някаква част от Барбара още се беше вкопчила в този мираж. Имаше моменти, в които и аз попадах под въздействието им, но те не бяха особено чести.

Не спираше да ми напомня за най-добрите моменти от съвместния ни живот, сякаш задълбочаващите се различия помежду ни имаха нужда единствено от добра воля, за да се разрешат. Деликатно, едва ли не състрадателно, тя продължаваше да настоява, че каквито и да са кратковременните ползи от връзката ми с Патриша, в дългосрочен план тя ще доведе до катастрофа, дори и без Айн. Оставих я да изложи мнението си от някаква последна готовност да бъда справедлив и обективен към нея.

След доста нерешителност и объркване се съгласих да отида с Барбара за един уикенд в Поконос — курортно селище в Пенсилвания.

— Нека си дадем този последен шанс — умоляваше ме тя. Също както и аз се бях придържал към химерата за нашата връзка много след като тя отдавна беше повехнала, сега беше неин ред да не иска да се откаже, въпреки любовта си към Уилфред. Може би в известен смисъл беше обвързана с мен по начина, по който аз бях обвързан с Айн, и то по същите причини. А може би и защото Уилфред още беше женен и връзката му с Барбара не беше безболезнена, някъде дълбоко в себе си тя се чувстваше сама на този свят, уплашена от непознатото бъдеще.

— Върви — нареди ми Патриша. — Така или иначе не сте се сбогували още. Надявам се да можете да си дадете един на друг най-доброто, на което сте способни. Може би тогава ще разберете по-ясно докъде сте стигнали.

В курорта, докато държах в обятията си Барбара, аз не изпитвах особен ентусиазъм към онова, което правехме, и се боях, че си личи. Барбара изглеждаше почти истерична, сякаш беше решила да даде на тази сексуална среща всичко, което беше сдържала през целия ни брак. След това внезапно се разплака, като скимтеше от болка — нещо, което никога не бях чувал от нея.

— Не мога да го понеса! — хлипаше тя. — Не мога да го понеса! Ще умра! Прекалено е!

Напълно сащисан, аз започнах да я умолявам да ми каже какво става. Тя викна:

— Не мога да понеса идеята, че спиш с Патриша! Направо ме убива!

Страданието й беше опустошително. Чувствах се така, сякаш собственият ми здрав разум помръква. Откъде беше дошла тази експлозия?

— Какво говориш? Моля те, успокой се и ми помогни да разбера какво искаш да кажеш.

Тя продължаваше да повтаря истерично, че се измъчва от представата как правим любов с Патриша.

— Непоносимо е! — продължаваше да стене през сълзи тя. Накрая й казах единственото нещо, което изглеждаше смислено:

— Барбара, защо изобщо ти пука? Аз никога не съм бил твоят сексуален тип. Защо недоволстваш, че съм щастлив?

Тя каза, че ме обича и че никога няма да се сърди на щастието ми, но че не може да понесе идеята, че спя с друга жена. Не забелязваше противоречието в това твърдение.

— Ами Айн?

Барбара повиши глас:

— Това беше друга работа! Айн е различен случай! Тя е друг свят — много по-възрастна е и е велик гений. Не бих и помислила да се сравнявам с Айн. А и освен това от сексуална гледна точка Айн никога не е значела за теб това, което значи Патриша. Да не мислиш, че не разбирам?

Аз отново я попитах безпомощно:

— Но защо изобщо ти пука?

И тогава, най-сетне, след осемнадесет години измъчена връзка, тя ми каза, хлипайки:

— Защото знам какво означава за теб сексът! Знам каква сила излъчваш — тя е много по-голяма от обикновено сексуално излъчване. Познавам те! Познавам израза на лицето ти и не мога да понеса да го даваш на друга!

Мислех си за всички нощи, в които лежах в леглото със стиснати от яд и самота юмруци, докато Барбара лежеше до мен и четеше книга. Спомних си за една конкретна нощ, някога отдавна, в Лос Анджелис, когато бяхме още в Калифорнийския университет. Това беше нощта, в която тя си бе признала, че когато показвам страданието си, тя се чувства разочарована. Щеше да отхвърли такова твърдение след няколко десетилетия като нещо, което противоречи на убежденията й, но в онзи момент то беше врязан в паметта ми спомен. Казах си, че заслужавам цялата болка, която съм понесъл в брака ни, само защото не съм се отказал от него в подходящия момент.

Имаше ли моменти, в които да сме били щастливи заедно? Несъмнено. Дори такива, в които сме били щастливи и сексуално. Това обаче не беше достатъчно, за да оправдае всичко, което бяхме понесли по време на връзката ни. Време беше да се събудим.

Докато гледах как сълзите се стичат по лицето й, аз си мислех, че вероятно никога няма да я разбера, а и не трябва. Тази мисъл незабавно ме накара да се почувствам освободен. Утеших я както се утешава дете. Чувствах единствено смазваща умора.

По-късно попитах Патриша дали е знаела какво ще стане.

— Не — каза тя. — Мислех, че можеш да откриеш, че още я обичаш.

— Патриша, ти си много смел човек.

През септември 1967 г., по-малко от година преди светът ни да се срине завинаги, институтът нае офис от осемстотин квадратни метра на първите етажи на „Емпайър Стейт Билдинг“. Предлагахме лекции в осемдесет града и хора от целия свят искаха да получат достъп до курсовете ни. Уилфред успя да договори наем за петнадесет години. Това беше най-големият финансов ангажимент в живота ми — почти половин милион долара. „Обджективист“ също се нанесе като наш наемател. Тук започнахме да организираме и съботните танцови забави.

— Да не сме полудели? — притеснено ми казваше Барбара. — Всичко може да рухне, и то всеки миг! Въпрос на време е да се наложи да кажеш на Айн истината, и двамата го знаем. Няма ли да е по-добре да й кажем, преди да подпишем договора?

Осемстотин квадратни метра в „Емпайър Стейт Билдинг“, които да станат дом за всичките ни проекти — наистина исках това.

— Ще намеря решение — казах аз. Не разбирах, че в онзи момент бях излязъл от почти всякакъв контрол.

Осъзнаването колко от собствените си принципи и убеждения предавам ме изпълваше с безпокойство. Усещах у себе си беса на животно, което крачи неспирно из клетката си и реве безпомощно.

Не се чувствах добре с Барбара още от първите месеци на връзката ни, вече не се чувствах добре и с Айн, а на всичкото отгоре предавах единствения човек, с когото все пак се чувствах добре.

Но когато видях вратите на новата централа и пред мен се изправиха блестящите букви на надписа „Институт «Натаниъл Брандън»“, аз усетих, че все още съм човекът и умът, който е поставил началото на философско движение. Погледнах катедрата, аудиторията, залата за конференции, стъклените прегради, бюрата, шкафовете с папки. Мислех си за първото си писмо до Айн и за всичко, през което бях преминал, за да стигна до този ден и до тази гледка. Не мога да оставя всичко това, казвах си. Не мога да се откажа. Защо да го правя? Има толкова много неща, които искам да постигна. Обичам тази битка. Тя е кръстоносният поход, който винаги съм търсил. Дали съм прокълнат, само защото искам Патриша да бъде моята награда?

Понякога идвахме с Патриша посред нощ, когато персоналът отдавна си беше тръгнал, и се разхождахме заедно из помещенията. Веднъж аз спрях в средата на аудиторията, където четях лекции по психология и философия, и извиках:

— Патриша, онова, което искам, е правилно! Искам теб, но искам и всичко това! И имам право да го искам!

Бях шокиран от израза на лицето й; по него се четеше толкова силен гняв, колкото не бях виждал никога преди. От нея лъхаше безмерно морално възмущение.

— Нейтън — каза тя с треперещ глас, — винаги съм обичала Айн и съм й се възхищавала, и винаги съм изпитвала състрадание към нея, но онова, което видях в онази първа вечер на твоята лекция, е истина — тя наистина има извратена страна. Когато стане въпрос за теб, Айн обезумява напълно. Тя е също толкова ирационална, колкото и ония побъркани мистици, които ме плашеха като дете. Направо е луда.

Не я прекъснах, не й забраних да говори така, както го бях направил някога. Не отговорих. Този път обаче тя знаеше, че съм я чул.

И все пак, не допринасях ли тъкмо аз за това Айн всъщност да полудее?

Раздялата на Барбара и Уилфред назряваше отдавна, тъй като търканията, съсипали връзката им преди години, се появяваха под нова форма и ставаха все по-чести и разгорещени. Струваше ми се, че по принцип двамата са несъвместими.

След няколко месеца, в началото на 1968 г., Барбара завърза приятелство с друг мъж. Това приятелство в крайна сметка щеше да се превърне във връзка, траяла няколко години, и Барбара щеше да говори за нея като за най-щастливата си връзка дотогава. Той се казваше Робърт Берол и беше приятен и мил човек с много положително отношение към живота. За Барбара изглеждаше възможно най-подходящото решение. Въздействието му върху нея беше изумително — в негово присъствие тя направо летеше в облаците.

Бях щастлив да я видя по-щастлива. Беше станала по-ведра и спокойна… и вече не говореше за спасяване на брака ни.

Откак се беше омъжила за Лари, Патриша работеше под името Патриша Скот. Сега обаче откри, че има поне още шест жени със същото име в нейните професионални среди в Ню Йорк и реши да смени фамилното си име. Една вечер обсъждахме въпроса с Айн и неколцина други приятели и тя поиска мнението ни за няколко имена, които си беше харесала.

— Ако мога да предложа нещо — каза Айн, — какво мислиш за име като Патриша Уайнънд? Мисля, че звучи добре, ти какво ще кажеш?

— Като Уайнънд от „Изворът“ ли? — замислено каза Патриша. Сетне кимна. В професията си стана известна като Патриша Уайнънд.

Никога не съм обсъждал с Патриша стратегията, която прилагах спрямо Айн. И двамата мълчаливо я разбирахме. Знаех обаче, че ако я изразя с думи, това ще я напряга още повече в присъствието на Айн.

— Ще отнеме доста време да се възстановя от всичко, което правим в момента — сериозно заяви тя. — Дори в крайна сметка да останем заедно, няма да се измъкнем без белези. Надявам се да го разбираш.

Знаех, че има моменти, в които ми се сърди за положението, в което я поставям. Не я упреквах. Вината ми пред нея притъпяваше чувството за вина за това, което причинявах на Айн.

Към края на 1967 г. Айн ме попита какво ми се ще да правя на Нова година. Никой от нас не беше в настроение за голямо парти.

— Не искам да посрещам новата година с Барбара и приятеля й на събитие с целия Колектив — казах й аз, знаейки, че ще трябва да уважи такова чувство. — Пък и не искам да оставам насаме с теб и Франк, ще ми бъде трудно и ще ви съсипя настроението.

Бях твърдо решен да празнувам с Патриша. Казах, че се чувствам доста потиснат и че не съм в настроение за празнуване. Оплаквах се често от депресия; за Айн беше очевидно, че често съм нещастен. Приписвах това на разпада на брака си, на твърде многото работа и някакво чувство, че нещо в мен е мъртво, което ми пречи да мисля за подновяване на връзката си с нея; говорех за травмата от някогашните й опустошителни упреци и за липсата на лично удоволствие извън работата. Споменавах всички тези причини, за да обясня лошото си настроение, дистанцираността и отчаянието, които като болест постепенно вкочаняваха тялото ми.

— Имам идея — ведро каза Айн. — Защо не помолиш Патриша да бъде твоя дама? Може би Алън Грийнспан ще покани Лиша и така шестимата можем да прекараме вечерта заедно.

След като обмислих внимателно предложението й, опитвайки се да разбера дали не е капан, аз казах, че може би това е добра идея.

— Има само едно нещо, за което трябва да внимаваш — каза Айн. — Подозирам, че Патриша вече си пада по теб. Трябва да се пазиш и да не я насърчаваш. Не искаш да я нараниш, нали?

Празнувахме в хотел „Плаза“. Като израз на бунт срещу безумната конфигурация на събитието, Патриша реши да се забавлява, да бъде просто и открито самата себе си, без да претегля всяка своя дума. Не се оттегли зад обичайната си фасада на не особено развито хлапе; позволи си да бъде уверена двадесет и седем годишна жена и да се отнася към мен напълно като към свой кавалер за вечерта. Ако се заседях на масата, потънал в разговор с Айн, тя ме сграбчваше весело за ръката и казваше:

— Хайде да танцуваме!

Айн и Франк като че ли искрено се забавляваха, сякаш и те се радваха да са далеч от мрачната атмосфера, която вече неизменно цареше на партитата на Колектива. Докато танцувах с Айн, й казах:

— Това беше наистина добра идея.

— Да — отговори тя — и двете момичета са приятна компания, не мислиш ли?

Франк танцуваше с Лиша, а Алън — с Патриша.

— Мисля, че Алън харесва Патриша повече — каза Айн. — Мислиш ли, че от това може да излезе нещо?

— Кой знае? — вдигнах рамене аз.

Седмица или две по-късно Айн беше ужасно раздразнителна, може би защото подсъзнанието й беше регистрирало сигнал, който съзнанието беше пропуснало, и ми каза ядно:

— В Колектива няма нито един човек, който да посмее да прекъсне разговора ни и да иска да танцувате. Опасявам се, че Патриша е прекалено нахакана. Един идеалист не се държи така.

Знаех, че онова, което чувам в момента, вече не е самоуважение, а егомания.

Разговорите ми с Айн все повече се въртяха около това какво не е наред с мен, защо съм толкова потиснат и къде съм се изгубил. Знаех, че я прекарвам през Ада. Не й помагах да ме разбере. Понякога, когато не бях изцяло потопен в собствената си болка, аз се притеснявах за страданието, което й причинявах. И все пак не си мърдах и пръста да променя нещо. Отлагах осъзнаването на факта, че нищо няма да се промени, ако аз не реша да го направя. И тъй като непрекъснато отбягвах това, причинявах ненужно страдание и унижение и на двама ни. Не исках да поема отговорността и сякаш очаквах някакво чудо да ме спаси.

Тя не можеше да се съмнява в огромното уважение, което хранех към ума и достиженията й, или пък в отдадеността ми на борбата за разпространението на обективизма. Нямаше защо да се съмнява и че я обичам, ако и еротичният момент да беше някъде недостижимо далеч.

— Хем си тук, хем те няма — казваше тя. — Убягваш ми. Един ден се държиш като влюбен мъж, на следващия си студен и дори не можеш да обясниш защо. Знаеш ли какво мъчение е това за мен?

Имахме зад гърба си почти осемнадесет години прекрасни спомени. Аз бях изградил целия си живот около нашата връзка. Ако бях просто безразличен към нея или ако емоциите ми по начало бяха отрицателни, нямаше да мога да продължа всичко толкова дълго. Романтика нямаше, но любовта съществуваше още. Тогава не се съмнявах в това, както не се съмнявам и днес. Все още я обожавах като богиня на разума. И все пак мисълта, която непрестанно се въртеше в ума ми, ако и да не я изричах, беше, че ако според философията на Айн е неморално да съм влюбен в Патриша и ако съм предал ценностите си с това, че не желая плътски Айн, то поне в това отношение философията й греши. Още не знаех обаче как да защитя подобна позиция.

Съзнателно си казвах, че трябва да има начин да удовлетворя емоционалните нужди на Айн без романтика или секс, и че когато открием този начин, когато Айн приеме, че връзката помежду ни е връзка между умове, а не между тела, че е такава, каквато беше в началото, пред нас ще се отвори път към емоционално възраждане.

— Осъзнаваш ли, че съм те познавал през половината си живот? — казах й аз. Тя ме погледна безмълвно и подозрително. Аз продължих: — Година след като напуснах дома си, намерих нов дом. Май никога не съм оставал сам. Понякога се чудя дали това е здравословно.

— Да не си се уморил от сериозния философски живот? — остро запита тя. — Сам си във всяко едно важно отношение. Освен ако не искаш да кажеш, че трябва да се освободиш от мен.

— Да се освободя от теб ли? Че аз искам да останем приятели завинаги.

— Приятели? Кой говори за приятели! Това пък що за ирационалност е? Да не мислиш, че ще посветя „Атлас изправи рамене“ на приятел? Казах на целия свят, че ти си въплъщение на обективизма. Да не мислиш, че бих казала такова нещо за приятел? Какво ти става? Не придаваш ли вече значение на думите, които използваш? Какво стана с интелекта ти?

Посланието беше ясно — ако не съм влюбен в нея, значи интелектът ми си е отишъл и съм предал философията. Това беше нейната представа за възможност да прекратя „романса“ помежду ни. Провеждахме множество „психологически“ разговори, в които тя се опитваше да ми „помогне“ с моята депресия и объркване, а аз търсех възможности да й подхвърлям намеци, които да доведат до заключенията, които исках.

— Не виждам бъдещето си като третия човек в брака ти с Франк — казвах аз, а тя отговаряше разтревожено:

— Да не искаш да напусна Франк и да заживеем открито заедно?

— Не — отговарях аз, — искам обаче да разбереш колко трудно е станало положението ни.

Тя отговаряше с възмущение:

— И предпочиташ живота с по-низша жена, само защото е по-лесен?

Бяхме възприели термина „психоепистемология“, изкован от Барбара, за да обозначаваме изучаването на познанието от гледната точка на връзката между съзнателно и подсъзнателно, волево и автоматично, както и индивидуалните разлики в методите за когнитивно функциониране. Говорехме за психоепистемологията на човека като рационална или ирационална, като ориентирана към реалността, към емоциите или хората.

— Нещо става с твоята психоепистемология — казваше тя. — Ясният изказ винаги е бил най-силната ти страна. Какво е станало с него? Осъзнаваш ли колко хаотично си позволяваш да се държиш?

Когато не обсъждахме личната си връзка, умът ми работеше както винаги, или поне така ми се струваше. Имаше много случаи, в които бяхме на една вълна, също като в най-хубавите си моменти. Тогава Айн се изпълваше с оптимизъм за бъдещето и заявяваше, че няма проблем, който да устои на синхрона на умовете ни.

— Нима не сме сродни души още откак си бил на четиринадесет? Помисли си само през какво сме минали заедно!

Още беше възможно да бъдем щастливи заедно, да се прегръщаме, да се смеем и да казваме, че живеем в добронамерена вселена.

— Помни — казваше тя, понякога заплашително, понякога весело, но винаги като предупреждение, — без теб Колективът губи значение за мен. Те са опашката, но ти си кометата. Ако помежду ни нещо се обърка завинаги, с мен е свършено. С всичко е свършено. Ти си моята връзка със света и единственият шанс за щастие, който някога ще имам.

Това, което искаше да каже, беше присъда, от която се ужасявах — ако я предадях, това щеше да се равнява на грях пред Светия Дух, който заслужава пълно и безусловно осъждане. Част от мен споделяше този възглед, но той все пак ме парализираше.

Привързаността ми към института и към света, който изграждах, беше още един капан в отношенията ми с Айн. Друг препъникамък беше сравнението, което правех между разрушителните си преживявания с Барбара, когато бях само на двадесет и целият ми живот беше пред мен, и това, което подозирах, че причинявам на Айн сега, когато вече е над шестдесет, след цял живот неспирна борба с един невъзприемчив свят.

Сякаш умът ми беше потънал в блатото на сблъскващи се ценности — всичките абсолютни и във война една с друга.

От всички дейности на Института най-голямо удоволствие ми доставяше нещо ново, което бяхме започнали по моя инициатива — театърът. Работата на Патриша на сцената беше съживила ранната ми любов към театъра и аз исках да продуцирам пиеси и сам да пиша. Ралф Роузман ме ръководеше по отношение на различните търговски аспекти на начинанието. Барбара беше написала отлична сценична адаптация на „Изворът“ (Айн дори ми каза, че я харесва повече от собствената си екранизация). Филип Смит беше режисьор, говорехме с агенти и актьори и искахме да отворим през есента на 1968 г.

Предполагах, че по това време най-после ще завърша „The Psychology of Self-Esteem“. Имах договор за книгата с „Уърлд Пъблишинг“, издателство, собственост на „Таймс-Мирър“, които притежаваха и „Ню Американ Лайбръри“ (НАЛ). Айн беше обещала на издателя, че книгата ще бъде добра, и поради важността й за НАЛ това се оказа достатъчно, така че той така и не поиска да види дори и част от книгата, докато я пишех. Бях обещал да я завърша през тази година.

Закъснявах. Забавях и много от статиите си за „Обджективист“. Беше ми трудно да се съсредоточа върху писането. Днес ми е трудно дори да повярвам, че именно в агонията и хаоса на онзи период съм писал основните глави за самоуважението.

Айн често закъсняваше със собствените си статии и все пак не спираше да ме упреква, че не предавам моите навреме, като причината според нея бяха заниманията ми със сценичната постановка на „Изворът“.

— Никога нямаше да се съглася с подобен проект — беснееше тя, — ако знаех, че ще ти попречи да пишеш за „Обджективист“. Статиите трябва да са основната ти работа. Нищо не е по-важно от тях.

Айн не искаше да ме преследва; представата й за самата нея изискваше аз да я гоня.

— Кажи ми какво не е наред. Като те попитам, ти винаги отговаряш, че ме обичаш, и понякога наистина се държиш така, сякаш си влюбен, но в поведението ти няма и грам последователност. Ако връзката ни е приключила, просто го кажи.

Когато правех плахи опити в тази посока, тя незабавно откликваше с бесен гняв, който траеше часове наред. В по-спокойни моменти тя казваше:

— Да не би да е заради възрастта ми? Бих могла да го приема.

Не, не можеше да го приеме. Опитвах се да й го кажа на няколко пъти, но дори и намекът водеше до невиждана буря. Успях обаче да й кажа следното:

— Най-точно би било да кажа, че искам шанса да изградя живот с някого от моето поколение, с когото да мога да имам пълноценна връзка.

— И къде ще намериш твой връстник, който да се сравнява с мен?

— Ти нямаш равна на никоя възраст — мълчаливо обаче се зачудих дали наистина любовта е просто съревнование по философско величие.

— Добре, какво предлагаш тогава? Да не искаш да си като Гьоте или другите така наречени гении, дето се женят за някоя проста домакиня? Знаеш какъв тип хора имам предвид. Презирам ги. Да не искаш да си герой пред публиката, но не и в личния си живот?

Всяка дума беше като удар с чука на моралното осъждане.

— Айн, на света има и други жени, освен теб и домакините.

Тя повиши глас:

— Мъжът, на когото посветих „Атлас изправи рамене“ няма да приеме нищо по-низше от мен! Няма значение дали съм на деветдесет години или в инвалидна количка! Винаги ще смятам така! А ако си долен измамник, поне прояви доблестта да си признаеш, всеки ще си тръгне по пътя, ще изчезнеш от живота ми завинаги, а аз ще се измъкна най-после от това нещастие! Няма да ми се налага да те виждам или да говоря с теб — никога!

В отчаянието си Айн беше започнала да се обръща все повече към Барбара, която се опитваше да привлече като съюзник на своя страна. Това ставаше от около година. Барбара ми каза:

— Айн настоява, че ти я притискаш да продължите връзката си. Казва, че осъзнава напълно, че може и да е твърде възрастна за това. Ако ти предлага шанс да се оттеглиш, защо не се възползваш?

Отговорих й, че май не разбира какво точно има предвид Айн под „шанс“. Когато обаче тя заяви, че не мога да оставя Айн да страда така и че трябва да й кажа истината, аз я попитах дали има предвид, че трябва да й кажа за Патриша.

— Не. Не и за Патриша. Идеята, че си предпочел Патриша пред нея ще я убие.

Аз подчертах, че не съм предпочитал никого пред нея, че чувствата ми са се променили още преди години, много преди да срещна Патриша, но Барбара правилно отбеляза:

— Тя така ще го приеме.

Казах си, че ако Айн става все по-неспокойна и ирационална, то и аз съм допринесъл за това. Като й давах противоречиви сигнали, като не й позволявах да види границите на чувствата ми към нея в началото на връзката ни, като не я принудих да се придържа към първоначалното ни споразумение за „година-две най-много“, като подхранвах чувството й за величие от самото начало.

Понякога, като виждах колко силно страда, смущението и самообвиненията ми направо ме разяждаха. В други моменти обаче изпитвах различно, не по-малко реално чувство — студено безразличие към страдание, което все по-малко уважавах.

В събота вечер танцувах с Айн, с Патриша и с някои от приятелките ни. Борех се да съхраня привидното чувство за нормалност, чудейки се дали истината не е очевидна за всички. По-късно щях да науча, че части от нея наистина са били очевидни, поне за неколцина студенти, които са подозирали, че с Патриша имаме връзка.

След години, размишлявайки за „добрите стари времена в Института“, сценаристът Ричард Данъс отбеляза:

— Докато ви гледахме с Патриша ни се струваше съвсем естествено и логично да сте влюбени един в друг. Някак си си пасвахте. С Барбара не беше така — не че я критикувам, разбира се — и съм сигурен, че не само аз мислех така. С Патриша не ни озадачавахте. Виж, с Барбара вече бяхте непонятни.

Сблъсъците на Айн с Франк се влошаваха. Умът му продължаваше да запада, ако и никой още да не забелязваше напредъка на артериосклерозата. Той избухваше срещу Айн със страшна сила, понякога в мое присъствие, и аз виждах израза на безпомощност и объркване по лицето й.

— Франк, скъпи, да не си ми ядосан за нещо, което да не си ми казал?

Водеха безкрайни разговори за неговата психоепистемология. Айн говореше, а Франк слушаше мълчаливо, само от време на време промърморваше по нещо в отговор. Айн често ме питаше:

— Имаш ли някакви предложения как да насърча Франк да говори повече с мен?

Аз предположих, че Франк може да е натрупал много гняв срещу нея. По-късно тя ме уведоми:

— Питах Франк за това, и той каза „в никакъв случай“. Грешиш.

Франк имаше собствен малък апартамент по това време, в който рисуваше — и пиеше. След години, след смъртта му, когато откриха, че апартаментът е пълен с празни бутилки, Илейн ми каза:

— Айн отказа да повярва, че е станал алкохолик. Каза, че вероятно е използвал бутилките, за да „смесва боите си“. Виждаше онова, което искаше да види.

В началото на пролетта на 1968 г. се прояви още една страна от психологията на Айн — склонността й да използва хората изключително хладнокръвно и лицемерно. Тъй като отношенията ни продължаваха да се влошават и тя се обръщаше все по-често към Барбара за помощ, Айн често изливаше мъката си пред нея по начин, който направо й късаше сърцето. В същото време говореше пред мен за Барбара със стряскащо неуважение. Нито моментите на привързаност към Барбара, нито презрението й можеха да се приемат чистосърдечно; трябваше да знае човек каква цел обслужват в дадения момент или в какво настроение се е оказала Айн в този конкретен ден. Когато например се фокусираше върху историята на брака ми, тя казваше, че е била напълно наясно, че Барбара не е жената за мен — че не е достатъчно силна и целенасочена. Но когато заподозря, че може би съм привлечен от Патриша (което не спирах да отричам, ако и да възхвалявах непрекъснато достойнствата й), тя заяви, че Барбара е единствената „друга жена“ в живота ми, която може да приеме. След това тя направо обяви Барбара за своя духовна сестра. Чувството за вина у Барбара за това, че лъже Айн, като пази тайната ми относно Патриша, започна да расте.

Барбара се чувстваше задължена да слуша, макар и все по-трудно, разказите на Айн за страданието й. Айн твърдеше, че според нея нежеланието ми да бъда „другия мъж“ в брака й е просто рационализация. Казваше:

— Ако наистина изпитва към мен онова, което твърди, и ме вижда по начина, по който твърди, че ме вижда, ще трябва да е готов да бъде част от харем. Не знае ли, че най-голямото доказателство за любовта ми към него е тъкмо това, че го избрах въпреки щастливия си брак и разликата във възрастта ни?

Айн беше споменавала и пред мен за харема. Веднъж, когато изказах пред нея желанието си за личен живот извън Института и работата, тя незабавно отговори:

— Искаш да кажеш личен живот извън мен, нали?

Това беше достатъчно, за да отприщи дълга, безстрастна и възмутена реч.

— Нямаш право на други интереси. Оставила съм труда на целия си живот в ръцете ти. Казала съм на света, че ти си мой интелектуален наследник. Не съм минала през ада през последните четиридесет години, не съм се борила, борила, борила, не съм търпяла, за да можеш ти да ми изпиеш кръвчицата! Няма да се оттегля благородно и да те оставя да пожънеш плодовете на агонията ми! Нямаш право на случайни приятелства, на отпуски, на секс с по-низши жени! Да не мислиш, че ще ти позволя да ме изхвърлиш на боклука? Това ли си представяше? А?

Такива тиради бяха станали всекидневие. През пролетта на същата година Барбара продължаваше да ме притиска да кажа на Айн, че не съм влюбен в нея. И дума не обелваше за това да й кажа за връзката си с Патриша, може би защото още мислеше, че рано или късно Патриша ще изчезне от живота ми.

Айн ставаше все по-подозрителна и враждебна към Патриша, тъй като собствените ми чувства ставаха все по-явни, и търсеше всяка възможност да намери някакъв недостатък у нея. Докато някога говореше за нея като за възможна партия за Алън Грийнспан или Ленард Пейкоф, сега твърдеше, че подобна идея е невъзможна и отричаше някога изобщо да е мислела иначе.

— Не си позволявай да мислиш дори за миг — каза ми веднъж тя с глас, разтреперан от потиснат бяс, — че Патриша или някоя друга такава ще осребри моята амбиция, ум и усилия. Не съм живяла живота си, за да ти го отстъпя, да легна и да умра.

Докато се връщахме от една разходка извън града, на която бяхме отишли, за да поговорим, Барбара каза:

— Изглеждаш ужасно. Никога не съм те виждала по-съсипан. Изглеждаш толкова изтощен. Боже, как се забъркахме във всичко това?

Влязохме в гаража на сградата и главата ми падна върху волана в пълно отчаяние.

— Трябва да кажа на Айн цялата истина — казах аз. — Не мога вече да понасям това. Цялата ситуация ме побърква, гади ми се от самия мен. Ще й кажа истината, пък всичко да върви по дяволите, накъдето и бездруго е тръгнало.

Сега беше ред на Барбара да се уплаши. Тя прошепна нежно и настоятелно, че не знам какво говоря, че реагирам твърде емоционално, че имам нужда да мисля по-ясно. В думите й имаше нотка на твърда, практическа пресметливост.

— Готов ли си да се откажеш от института? — каза тя, сякаш обсъждахме края на света — на нейния свят. — Да се откажеш от всичко, което сме създали? Просто ей така да напуснеш обективизма? Да напуснеш института? Как можеш да направиш подобно нещо? Не можеш. Никога няма да можеш да се погледнеш в очите отново.

Когато осъзнах, че се чувствам като измамник пред собствените си студенти, когато видях, че нищо в работата ми вече не ми доставя удоволствие, а срещите ми с Айн са сведени до дълги, изтощени разговори, съставени единствено от съжаление, гняв, вина и взаимно нараняване, когато разбрах, че помежду ни не е останала и капка достойнство, когато чух Айн да изказва с крясъци подозренията, че си падам по някаква „шантонерка“, а Патриша да ми казва след едно турне извън Ню Йорк: „Липсваше ми, но се радвах, че не съм тук, че съм далеч от всичко, далеч от тая лудница“, вече знаех, че не мога да остана повече пасивен. Трябваше да действам, да върна връзката си с Айн към реалността, независимо от последствията. Трябваше да й съобщя — ясно, изрично и несъмнено, — че продължаването на романса ни е невъзможно, че любовта си е отишла. Бях непростимо пасивен твърде дълго. Трябваше да започна да поемам отговорност, а във връзката си с Айн бях доста назад в тази област.

Реших да й напиша писмо, което да й връча лично, така че да го прочете в мое присъствие. Знаех, че ако се опитам да й кажа какво мисля, нямаше да ме остави да довърша; само след секунди щеше да последва взрив. Вече не се боях от гнева й; бях се изправял пред него твърде много пъти, а и така или иначе писмото едва ли щеше да ми го спести. Страхувах се обаче, че никога няма да имам шанса да бъда чут и разбран.

Писмото ми даваше и възможността внимателно да подбера думите си, да кажа точно каквото искам без възможност за двусмислие или погрешно тълкуване. Можех да се изразя тактично, ясно и с любов. Все пак бях писател — знаех как да се изразявам на хартия. Това беше най-предизвикателната задача в живота ми. Целта ми беше да й съобщя, че времето ни заедно като любовници е изтекло и че най-страстното ми желание е да бъдем близки приятели и интелектуални съратници. Работех по писмото по-грижливо, отколкото по който и да е друг проект. Исках Айн да разбере, че трябва да имам собствен живот.

Думите ми се съсредоточаваха върху разликата във възрастта, но, разбира се, имаше и куп други аспекти от личността на Айн — яростта й, манията й за величие, — които отдавна бяха угасили романтичните чувства, които хранех към нея. А още по-дълбоко от подобни съображения отиваше простичкият факт, че на двадесет и четири години бях объркал страстната възхита с романтична любов и не бях проявил достатъчно разум, за да се измъкна. Писмото не обръщаше внимание на тези въпроси.

Когато Барбара го прочете, по лицето й се изписа страх. Каза ми обаче, че писмото е добро — доколкото изобщо подобно писмо може да е добро, и че се чувства „вцепенена“ при мисълта за реакцията на Айн.

След това заяви нещо неочаквано, чиято истинност аз осъзнах доста по-късно:

— И за миг не съм си помисляла, че очакваш това писмо да свърши работа. Идеята, че с Айн изобщо някога ще бъдете приятели след всичко това е някаква лоша шега. Част от теб вече знае, че няма начин да спасиш ситуацията и да получиш всичко, което искаш. Мисля, че намерението ти е да предизвикаш криза. Вярвам, че знаеш как точно ще свърши всичко това, и смятам, че дори се опитваш да го организираш.

Една вечер към края на юни Айн дойде в новия ми апартамент на вечеря. Когато влезе и ме видя, тя ме прегърна загрижено и каза:

— Скъпи, какво има?

Казах й, че трябва да говоря с нея. Решихме първо да се опитаме да хапнем, но беше невъзможно. Разтревожена от поведението ми, Айн стана изключително грижовна и състрадателна. Казах й, че съм написал писмо, в което съм се опитал да изложа гледната си точка за основния проблем в нашата връзка. Веднага щом чу това, топлината изчезна от очите й и аз разбрах, че никога вече няма да се върне, не и към мен.

— Да не си написал, че не си влюбен в мен? — остро попита тя. Аз й подадох писмото.

Беше дълго няколко страници. В него се извинявах, че не съм споделил по-рано с нея истината за чувствата си. Признавах невероятната радост и любов, която съм преживял с нея през годините. Говорех за чувството, че съм натрапник в брака им с Франк, за това колко оправдано е това чувство, и за нуждата си от мой собствен личен живот. Казах й, че двадесет и петте години разлика помежду ни правят секса невъзможен за мен, както и че искам отново да бъдем невероятните приятели, които някога сме били.

След минута и половина тя вече крещеше с ярост, която надминаваше и най-лошите ми очаквания.

— Копеле такова! — пищеше тя. — Копеле, копеле! Нищожество! Измамник! Долнопробна свиня! — сетне скочи на крака и каза: — Няма да търпя да стоя сама в една стая с теб. Искам Барбара да дойде! Да види само каква низост!

Изтича до телефона, обади се в апартамента на Барбара и каза с треперещ глас:

— Слизай веднага да видиш какви ги е свършило това чудовище!

Когато Барбара пристигна, Айн вдигна писмото — цялото й тяло трепереше — и попита:

— Виждала ли си тази нечовешка измет?

Барбара се престори на изненадана и не отговори. Когато го прочете, тя кимна към Айн с изражение, което можеше да значи всичко, и въздъхна тежко.

— Всичко, което някога си твърдял, че си — говореше Айн с изкривено от омраза лице — е лъжа!

Любовта ми към „Атлас изправи рамене“ била лъжа, посвещаването ми на обективизма било лъжа, идеализмът ми бил лъжа, дори психологическата ми работа била измамническа.

— Всичко си откраднал от мен! Кога си имал и една собствена оригинална идея?

Разбрах, че не чувам нищо ново. Прехвърлях в ума си и други случаи, в които Айн пренаписваше историята на други хора.

Независимо от тактичността на писмото, основното послание, което тя веднага схвана, без да обръща внимание на нищо друго, беше, че е твърде стара, за да събужда романтични чувства у мен. Цялата й енергия беше насочена сега към това да отрича страданието си.

Дълбоко личното значение на онова, което става помежду ни, вътрешното опустошение, което преживяваше, беше отхвърлено надалеч. Лесно беше да проследя вътрешните й процеси: тъй като бях копеле и измет, нямаше как да мога да я нараня, и следователно тя изпитваше не болка, а морално възмущение. Вече бях виждал подобни рационализации, в които обаче не бях страна. Познавах начина, по който отблъсква чувствата, застрашаващи представата й за самата себе си.

Тя крачеше из стаята, докато аз и Барбара седяхме мълчаливо и я наблюдавахме. Първият й импулс беше да скъса с мен веднага.

— Ще те изоблича в „Обджективист“!

Някъде изпод притеснението ми започна да надига глава някакво странно, едва ли не лековато спокойствие. Прав беше, казвах си, прав беше. Бях разбрал Айн напълно правилно. Тя още не знаеше за любовната ми връзка с Патриша; знаеше само, че не искам да продължа връзката си с нея — и беше готова дори и само заради това да ме изгони публично, да отрече стойността на работата ми и да каже на последователите ни същото, което казваше сега — че съм „предател на обективизма“ и „пълен измамник“.

— Какво ще правя? — простена тя, сякаш бяхме там, за да й помагаме. — Дадох му публично одобрението си. Посветих „Атлас“ на него. Ако може да направи това, значи е способен на всичко. Как да разбера какво може да направи или да каже, за да ме уязви публично?

Имах чувството, че най-голямото й притеснение е, да не би да си отмъстя за всяка нападка, като разкрия тайната на нашата връзка.

— Ако не получа гаранции, че ще бъда защитена от него, ще го опозоря. Ще съсипя името му. Няма значение какво ще стане с него — трябва да защитя себе си!

Не придавах буквално значение на думите й; дори и в състоянието, в което бях тогава, ги смятах за пълна глупост. Знаех, че рано или късно по-практичната й страна ще осъзнае, че за да ме изобличи публично, ще трябва да спомене какво е пишело в писмото. Погледнах Барбара и ми се стори, че и тя мисли същото.

Когато Айн започна да говори за отмяната на всички планове за постановката на „Изворът“, аз я слушах напълно безразлично, сякаш ставаше дума за проект, с който съм се занимавал в някакъв друг живот. Беше започнала да се успокоява и очевидно беше осъзнала практическите трудности да ме изобличи публично на този етап. Едва ли можеше да каже пред света, че изпъжда Натаниъл Брандън като говорител на обективизма, защото е предал любовта й и е отказал да спи с нея. Ако щеше да има аутодафе, тя трябваше да намери други основания за него.

Почти несвързано тя заговори на Барбара, сякаш мен изобщо ме нямаше там, за това да ми даде „още един шанс“. Личната ни връзка, обяви тя, е приключила, но може би „той може да ми покаже, че все още е компетентен и достоен за доверие да представлява обективизма“. Как можех да й докажа подобно нещо не стана ясно, пък и аз не посмях да попитам.

Когато двете излязоха и аз останах сам, най-живото ми желание беше да говоря с Патриша. Тя обаче беше извън града, работеше в един летен театър. Вкопчих се в образа й — единствената опора в един разпадащ се свят.

Бях в агония. И все пак насред угризенията, безпокойството и най-тежката болка, която съм преживявал някога, бях доволен, че всичко това се е случило. Бях доволен, че съм дал на Айн писмото. И страстно съжалявах, че не съм го направил преди години.

Това беше първата стъпка към конфронтация, която щеше да бъде много по-жестока от тазвечерната. Това обаче беше и първата стъпка към едно връщане към реалността и към възстановяването на моето самоуважение.

След онази вечер с Айн разговаряхме рядко и почти само по работа относно „Обджективист“ — до деня, в който се видяхме за последен път.

През юли имахме няколко работни срещи, които бяха изпълнени с неудобство и доста официални. Разговорите ни за умственото и емоционалното ми състояние бяха дистанцирани и безлични. След осемнадесет години близост бяхме изгубили способността да си говорим просто и естествено. Когато се срещахме, очите ни биваха сухи: всеки плачеше сам. Признахме си го. Аз се развълнувах от прямотата, с която Айн призна, че и тя плаче, ако и гласът й да беше напълно лишен от емоция, когато го споделяше.

— Как се чувстваш? — попита ме тя веднъж и аз отговорих, че съм адски зле.

— Но адът сега е доста по-спокоен и светъл от този преди месец.

Тя кимна и аз продължих:

— Ами ти?

— Както виждаш — адски зле.

Говорехме сухо и делово, като двама счетоводители, които сравняват цифрите в книжата си.

Виждах, че има моменти, в които, в отговор на болката и у двама ни, Айн искаше да общуваме пълноценно. Виждах също така, че иска аз да направя първия ход, да й позволя да отстъпи от съпротивата на официалната си интелектуална позиция срещу мен. Само че още не бях й казал за Патриша и знаех, че скоро и това ще излезе на бял свят. Дотогава всяка топлота между Айн и мен щеше да бъде измама, която вече не бях готов да търпя. Ако изобщо някога отново щяхме да сме близки, исках тази близост да се основава на почтеност.

Айн има нужда от време, казвах си, за да приеме факта, че вече не съм влюбен в нея. Надявах се връзката ни да може да се стабилизира отново в тази рамка. След това щях да й кажа за връзката си с Патриша през последните години. Надявах се да се примири с тези факти.

Колкото и глупаво да звучи днес, докато една част от мен копнееше да се отърве напълно от тази среда, друга не можеше да изостави идеята, че всичко може все още да приключи щастливо. Тази част смяташе, че действам рационално и правилно в желанието си да продължа работата си с института и списанието, да съм близък приятел с Айн и да живея с Патриша, а аз чувствах, че всички сме в плен на някаква огромна, трагична, ненужна грешка.

И все пак някакъв глас в мен казваше, че тази изпълнена с горчивина жена срещу мен на дивана е човекът, в когото се бях влюбил, след като за пръв път бях прочел „Изворът“ — както и че Айн Ранд вече не съществува.

Усещах подобен конфликт и у самата нея. Имаше моменти, в които ме гледаше с омраза, както и други, в които тъмните й, потънали в страдание очи се сепваха: „Ама това е Нейтън! Това е човекът, с когото споделях всичко!“

На Барбара казваше:

— Вече няма какво да очаквам, няма на какво да се надявам в реалността. Животът ми свърши. Той ме принуди да се оттегля завинаги в кула от слонова кост. Открадна ми този свят.

Айн каза, че очевидно трябва да поговоря с някого, който да е емоционално неутрален по отношение на проблема. Предложи това да е Алън Блументал. Аз се съгласих не защото мислех, че Алън може да ми помогне „да си изясня мислите“, а защото смятах, че ако разбере какви са фактите, може да повлияе на Айн да поеме в по-трезва посока. Знаех, че каквото и да му кажа, веднага ще стигне до Айн. И двамата го бяха заявили още от самото начало. Никой не споменаваше дори, че имам право на поверителна информация по въпроса, но пък и аз също не обелвах и дума за това.

Айн ми позволи да обсъдя с Алън всички подробности от нашата връзка. Призна, че няма как той да участва ефективно, ако не знае за това.

Спомням си момента, в който влязох в апартамента на Алън. Двамата с Джоан ме гледаха внимателно и уклончиво. В изражението на Джоан имаше нотка на удовлетворение. От няколко месеца насам Колективът усещаше приближаващата буря. Никой не можеше да си представи каква ще е тя, но всички знаеха, че сблъсъкът ще бъде между Айн и мен. Сега жаждата на Джоан да научи за какво става въпрос беше почти осезаема. Спомням си как си помислих на влизане в кабинета на Алън, без нещо да трепне в мен, че Джоан трябва да е натрупала доста лоши чувства към мен и че претенциите й за вечна благодарност са празни приказки. Ако бях обърнал внимание, щях да разбера това много по-рано.

Каквито и да бяха оплакванията й, тя така и не ми ги каза. От нея чувах само колко съм й помогнал за личните й проблеми.

Докато разказвах за връзката си с Айн, трябваше да внимавам да не се разсмея, докато гледах неволното потръпване на носа на Алън, което беше толкова типично за него, когато някой наранеше чувствителната му душа. Беше очевидно, че не одобрява връзката. Когато видях нарастващата му симпатия и загриженост за мен, аз си позволих искрица надежда.

— Но това е чудовищно! — възкликна накрая той. — Какво й става на Айн? Как може да не вижда колко ирационална и нечестна е? Изобщо не е трябвало да позволява подобна връзка! Та тя е с двадесет и пет години по-възрастна от теб — нейна е била отговорността да помисли за това в самото начало! Катастрофата още тогава е била неизбежна! Да оставим теб, ами я виж какво е причинила на Франк и Барбара!

Когато протестирах, че едва ли съм невинна жертва, нетърпеливият му жест ме накара да млъкна.

— Нейтън, толкова си наивен!

Каза ми, че от известно време насам с Джоан са притеснени от параноята, от яростния темперамент и от слепотата на Айн към всичко, което не се отнася пряко до нея. Настояваше, че е готов да заеме моята страна и да направи всичко възможно, за да вразуми Айн. Каза, че трябва да я „спасим“ — както заради самата нея, така и заради мен.

— Боже Господи — каза той, — и като си помисля, че понякога с Джоан сме те упреквали, че си напрегнат, рязък или безчувствен! Невероятно е, че изобщо си бил в състояние да функционираш, да направиш всичко, което си направил, да понесеш този абсурден товар през всичките тези години! Благоговея пред теб повече от всякога!

Не от благоговение имах нужда, а от сила. Срещата ни се проведе в неделя и аз знаех, че още на следващия ден той има среща с Айн, за да изслуша нейната версия за събитията. Когато ми повтори още веднъж, че напълно мога да разчитам на него, аз му напомних, че още не е говорил с Айн. Той се изпъна на стола си и каза — с надеждата, че мога да намеря думите му за окуражителни:

— Можеш да ми се довериш, и ще ти кажа защо. От теб ме е страх повече, отколкото от Айн.

Не ми се обади във вторник сутрин, както беше обещал, така че му се обадих аз. Първите му думи бяха:

— Сега ще решиш, че ми е промила мозъка.

Веднага разбрах, че точно това е станало. Слушах го с познатото вече чувство за непоносима тежест, докато обясняваше:

— Айн ми обрисува съвсем различно ситуацията. Нямах представа, че тъкмо ти си я преследвал през всичките тези години, докато тя ти е давала куп възможности да се оттеглиш от връзката. Да ти кажа истината, шокиран съм от жестокостта ти! Очевидно имаш сериозни психологически проблеми!

На следващата ни среща му казах, че не съм преследвал Айн, както му е казала тя, ако и тя да държеше изключително много на тази фантазия, и му разказах как се бяха развили събитията и каква беше активната ми роля в тях. Собствените му познания за психологията на Айн го правели склонен да ми вярва, каза той, и спомена, че Айн има свои собствени проблеми и неща, за които е сляпа, и че истината несъмнено е много по-сложна, отколкото мисли който и да е от двама ни.

Исках да му кажа за Патриша — първо, защото тя беше основен елемент от цялата ситуация, и второ, защото смятах, че собственото му мнение за нея ще му помогне да ме разбере по-добре. Проблемът беше, че не бях готов да го карам да лъже Айн заради мен. Барбара беше съгласна, че не мога да го поставям в такова положение. Реших да му споделя, че съм влюбен в Патриша, но не и че имаме връзка.

Започнах да му разказвам за връзката си с Барбара, тъй като именно от нея беше започнало всичко, и говорех за годините на самота и сексуални лишения, както преди, така и след началото на любовната ми афера с Айн.

— Твоят проблем, Нейтън, е, че приписваш твърде голяма важност на секса.

„Защо ли му разправям на тоя евнух каквото и да е?“ — с отвращение си помислих аз. Но тогава бях нетърпелив да постигна някакво решение и продължих, като му признах за дълбочината на чувствата си към Патриша.

— Ще трябва да се откажеш от нея — заяви той, сякаш се разбираше от само себе си. Попитах го дали ако го направя значението й за мен ще намалее. Той вдигна рамене:

— С това ще трябва да се оправиш сам.

Понеже замълчах и той усети, че няма да съм чак толкова послушен, колкото е очаквал, Алън каза:

— Добре де, какво си мислиш, че ще стане иначе? Ти зависиш напълно от Айн. Цялата ти репутация е на „господин Обективизъм“, а за това имаш нужда от нейното одобрение. Как ще си изкарваш прехраната?

Аз се усмихнах вътрешно и си помислих: наистина ли смята, че съм приклещен в ъгъла? През последните няколко лета прекарвах по шест седмици в Калифорния и изнасях лекции в Лос Анджелис и Сан Франсиско; бях се привързал към Лос Анджелис и напоследък си мислех дали да не се преместим там с Патриша, ако ситуацията в Ню Йорк стане неспасяема. Междувременно обаче мисълта да напусна града беше болезнена. Отговорих му:

— Ще се преместя в Ел Ей и ще започна практика като психотерапевт.

Алън ме погледна така, сякаш напълно съм си изгубил ума.

— Ама Нейтън, Айн няма да ти позволи.

Презирах вече не Алън, а себе си: затова че съм го одобрил като психиатър, за това, че изобщо някога съм си представял, че може да ми бъде съюзник в подобна битка, за това, че съм му приписвал независимост или почтеност. Чувствах се напълно съсипан, но не можех да се контролирам.

— И как мислиш, че ще ме спре?

До този момент, в опит да ме защити, Алън беше давал доста цензурирани отчети на Айн за напредъка на разговорите ни, без да споменава колко всъщност съм отчужден от нея или колко силни са чувствата ми към Патриша. Мога само да предполагам колко голям е бил собственият му смут тогава; по онова време обаче изобщо не можех да мисля за това. Така или иначе краят наближаваше.

Когато Алън най-накрая каза на Айн за любовта ми към Патриша, тя незабавно заяви, че при никакви обстоятелства не иска повече да говори с мен. И Алън, и Барбара ме уведомиха, че Айн е стигнала до невиждани висини на яростта.

— Дори не можеш да си представиш какво говори за теб — каза Алън. Спряхме да се срещаме, защото стана ясно, че няма никаква полза. Барбара каза, че всяка следваща комуникация с Айн трябва да минава през нея.

— Страшният съд наближава — казах на Патриша аз, и когато тя ме попита какво имам предвид, аз отговорих: — Това е денят, в който всичко ще се разкрие.

Патриша забеляза, че изглеждам облекчен.

— Така или иначе Страшният съд ще е страшен за всички ни. Айн обича да казва „Съдете и бъдете готови да ви съдят“. Чудесно. Мисля, че всеки ден от нашия живот е Съден ден, и собственото ни его е съдникът.

Като условие да продължи подкрепата си за Института „Натаниъл Брандън“, тоест да даде „одобрението“ си, Айн изиска писмо от мен, в което да призная, че съм се държал в разрез с принципите на обективизма. Аз се подчиних с безразличие и надрасках една бележка с едно-две изречения. По това време нямаше никакво значение да призная, че не съм съвършен обективист. В писмото ми не се споменаваше конкретно действие или човек. Смятах, че така успокоявам параноята на Айн, че смекчавам патологичните й фантазии, според които ще направя нещо, с което да опозоря нея и обективизма — сякаш писъмцето можеше да я защити или пък щеше да има значение за някого другиго, освен за нея.

Слушах спокойно как Барбара изброява новите „условия“ на Айн, които изискваха да посветя живота си изключително и само на обективизма, да отхвърля всеки друг интерес и цел и някак да я убедя, че умът ми още е надежден и че може да ми се вярва да я представлявам. Осъзнах, че нито Барбара, нито Айн са схванали абсурдното противоречие един човек да преподава обективизъм и същевременно да прилага себеотрицанието, което изисква Айн. Да изоставя егото си и да проповядвам колко морален е егоизмът? Ако грехът ми е бил лицемерието, нима изкуплението му трябваше да бъде ново лицемерие?

— Трябва да знаеш — каза Барбара, — че Айн не проявява особен ентусиазъм към това да продължиш да работиш в Института при каквито и да е обстоятелства. Мисли, че трябва на всяка цена да те изобличи в „Обджективист“. Но на какво основание — че си влюбен в Патриша? Това е истина, но тя едва ли може да я каже. Единственото, което те пази в момента, е страхът на Айн за собствената й репутация.

Най-сетне разбрах, напълно и безвъзвратно, че всяка надежда за помирение с Айн е била самозалъгване, поредният случай, в който не виждам нещо, което ще ми извади очите. Знаех, че следващата стъпка е да обявя пред Айн, че съм имал връзка с Патриша. Не я направих. Страхувах се, ако и да не можех да кажа точно от какво. Страхувах се от гнева на Айн, разбира се, но това не беше всичко. Най-много се страхувах може би да се изправя съзнателно и неизбежно пред факта, че съм предал себе си за нищо. Ако бях казал истината от самото начало, резултатът щеше да бъде същият (в това не се съмнявах), но поне щях да съм спестил на всички много страдание. Беше трудно дори да си спомня какви са причините, които ме бяха накарали навремето да мисля, че нямам избор.

До мен започваха да достигат първите слухове за нови обвинения, които Айн беше повдигнала и сега се разпространяваха сред приятелите ни. Те звучаха толкова абсурдно, че сякаш целият ни свят се беше превърнал в лудница. Потъвах все по-дълбоко в някакъв кошмар наяве. Ленард Пейкоф, който се беше върнал от изгнанието си в Денвър и гордо беше заел мястото си до Айн, ме гледаше напрегнато, сякаш бях някакво непредсказуемо бедствие, което можеше да се разрази всеки момент. Други членове на нашия кръг говореха с мен внимателно, колебливо. Беше истински ад и аз си мислех, че поне отчасти и аз нося вина за реакцията им.

Мислех си все по-често да зарежа всичко и да избягам с Патриша към един нов живот. Тя обаче не гореше от желание да напусне Ню Йорк. Обичаше сцената и смяташе Източния бряг за център на театралния живот. Именно интересът на Лиша към актьорската професия направи Калифорния толкова изкусителна за Патриша.

— С Лиша говорихме за това — каза ми тя. — Понеже сме близначки, и двете можем да се надяваме да пробием там. Може би ще си поделим страната — тя ще се опита да успее в Ню Йорк, а аз ще опитам да се вмъкна в киното и телевизията в Калифорния. Ако изобщо се стигне до там.

Към началото на август знаех, че ще се стигне до там. Просто не знаех как точно ще стане. Един ден Барбара ме уведоми:

— Айн се чуди дали ще мога да управлявам института без теб.

Каза го така, сякаш не смяташе това за особено приятна перспектива. Подозирах, че и самата тя вече мечтае да се измъкне.

— Разбира се, че исках да избягам — каза ми тя по-късно. — Виждах какво ти коства „славата“ ти.

— Бягай, спасявай се — казах на Патриша аз, както й го бях казвал и преди това, а тя отговори:

— Няма. Нито сега, нито когато и да е.

Не бях позволявал на никого — нито на Айн, нито на Барбара — да види отчаянието, което си позволявах да разкривам пред Патриша. Исках да види най-лошото, да ме види на дъното, без никакви илюзии. Тя каза тогава.

— Ще оцелеем.

Не се опита да ми повлияе за каквото и да е, сякаш просто съзерцаваше драмата, която се разиграваше пред нея.

— Единственият избор, който трябва да направя сега, е тъкмо този, който вече направих — да остана до теб и да чакам. Прави каквото трябва. Работата ти е да се справиш с това. Когато свърши, се надявам да се проклинаш по-малко, отколкото сега.

Прекарвах дълги, измъчени часове на самоанализ в кабинета си, гледах през прозореца и оставях ежедневната работа в института на Барбара и Уилфред. Една августовска вечер Барбара дойде в апартамента ми, видимо потресена.

— Край — заяви тя. — Айн ще ме прави своя наследница.

До този момент аз бях наследник по завещанието на Айн, заедно с Франк, както и по това на Франк, заедно с Айн. Айн беше казала на Барбара, че си е уредила среща с адвоката си, за да промени завещанието си.

— Айн иска да наследя всичко! — каза Барбара с такъв тон, сякаш беше станала катастрофа. — Не мога да живея така. Вината е твърде голяма. А и е твърде късно да й казваш истината за Патриша. Тя отказва да говори с теб по какъвто и да е повод. Ще трябва аз да го направя.

Поне ми дай шанс да се спася, казваше ми всъщност тя, шанс да спася собствената си почтеност.

Онова, което предстоеше, изглеждаше неизбежно. От нощта, в която бях чул забележката на Барбара, че целта ми е да предизвикам криза и в която бях дал писмото си на Айн, някаква част от мен знаеше точно какво правя и как ще свърши всичко. Самият аз го бях планирал.

— Кажи й тогава.

Барбара се обади на Алън Блументал и го помоли да я придружи. Отидоха заедно в апартамента на Айн на шестия етаж, докато аз чаках в моя на двадесетия.

Барбара започнала да обяснява на Айн, че съм лъгал за връзката си с Патриша, че сме имали любовни отношения още от 1964 г. насам, и че през последните две години самата тя е знаела за това и ми е помагала да го скрием от Айн. Казала, че затова съм бил в толкова лоша форма толкова дълго. Разговаряли по-малко от час, когато Айн скочила яростно на крака и поискала да бъда призован незабавно. Алън я посъветвал да не стига до конфронтация, като заявил, че състоянието ми е толкова лошо, а угризенията — толкова дълбоки, че нищо не било в състояние да ме накаже повече. Барбара го подкрепила. „Не си мисли, че на Алън му беше приятно — каза ми тя по-късно. — Притесняваше се за теб. На няколко пъти, докато разказвах историята на Айн, Алън ходи да повръща в банята.“

„Домъкнете копелето тук!“ — просъскала Айн.

Обади ми се Алън.

— Нейтън, Айн иска да слезеш.

Докато слизах с асансьора, чувствах как умът ми се разделя, как част от съзнанието ми напуска изтощеното ми и съсипано тяло, за да наблюдава какво ще стане и да ме преведе през него.

Влязох и ги погледнах — Айн, Франк, Барбара и Алън. Айн и Барбара седяха една срещу друга на дивана. Франк се беше изтегнал в един стол и изглеждаше малко по-осъзнат от обикновено. Алън ми отвори и се върна на стола си.

— Не те искам в дневната си — каза Айн и се изправи срещу мен, разтреперана. Посочи ми един стол с права облегалка в коридорчето между дневната и трапезарията, на половината път до вратата. — Седни там.

Подчиних се.

— Що за ненавистно създание си! — каза тя и аз започнах да я наблюдавам внимателно още от първите думи на тирадата й. Сипеше обида след обида, давейки собственото си старание в гняв с претенции за правдивост. — Отхвърлил си мен? Посмял си да отхвърлиш мен?

Гледах я, слушах я и си мислех: нищо не трябва да правя вече, само трябва да седя, да чакам и да търпя. Всичко върви по пътя си — нека го извърви до край. Нека каже, каквото иска. Поне това й дължа.

Не мога да кажа какво чувствах. Май бях изолиран от всякакви чувства. В моменти на тежка криза умът и тялото се защитават, като преминават в състояние, недосегаемо за чувствата.

— Започваш ли изобщо да осъзнаваш какво си направил? — пищеше Айн. — Започваш ли изобщо да разбираш какво си отхвърлил? Да изгниеш дано в ада, през който ме прекара! Гнусен лицемер!

Мислех си: Патриша, наистина съм виновен. Виновен съм за всичко, през което те принудих да преминеш — само за да съхраня връзката си с хората в тази стая. Айн е права — наистина заслужавам осъждане, само че не по нейните причини, те в никакъв случай не са най-важните… Какво значение има болката, която Барбара, аз и Айн сме си причинили един на друг? Така или иначе и тримата сме подивели животни и ръцете ни са оцапани. Но ти — ти винаги си ми носила само добро, а аз те предадох, защото не разтръбих любовта си към теб още първия ден, в който я осъзнах.

Докато слушах Айн, чувствах смесица от жал и презрение към нея, със сила, която никога не съм смятал за възможна. Грохотът на изобличителната й реч продължаваше, сякаш тя искаше всяка дума да се превърне в удар. Имах нужда от всичките си сили, за да се задържа изправен на стола.

Забелязах, че дори и сега за Айн е важно да се съглася с нея, да споделя присъдата й, да се видя като „извратеното чудовище“, което настояваше, че съм. „Разбираш ли…?“, „Допускаш ли…?“ — така започваха всичките й изречения.

Мислех си, че ако наистина съм презряното същество, което описваше, ако наистина нямах чувство за морални принципи, то упреците й нямаше и пет пари да струват. А ако сега й дадях одобрението си, нямаше ли да допусна същата онази грешка, която тя изобличаваше в „Атлас изправи рамене“? Наричаше я „одобрението на жертвата“ — грешката да придадеш морална валидност на предпоставките на собствените си противници и така да допринесеш за собственото си унищожение.

— Ти си непоправимо, долнопробно създание — казваше тя. Но ако беше истина, защо изобщо ми го казваше? Дали не разчиташе на добродетел, за която нямаше да признае, че още притежавам?

— Обективизмът никога не е значел нищо за теб! Нито „Изворът“, нито „Атлас изправи рамене“, нито която и да е ценност, която уж си споделял с мен! Преструваше се на моя сродна душа, проклет да си, а всъщност си по-лош от Питър Кийтинг и Джеймс Тагарт! Навреди ми повече, отколкото който и да е от враговете ми можеше изобщо някога да ми навреди!

Мислех си, че в известен смисъл тук е права. Барбара ми беше казала:

— Тя има оръжия срещу интелектуалните си противници, но ти я нарани като жена, точно там, където са най-големите й съмнения и несигурност. Тя никога не е харесвала тялото си, нито пък външния си вид като цяло. Мрази факта, че не прилича на героините си. Какво си мисли според теб, като види Патриша?

Нима именно образът на Патриша я караше да изпада във все по-бесен гняв?

— Преструвките свършиха! Аз те създадох и аз ще те унищожа! Няма да имаш нито кариера, нито пари, нито престиж! Нищо няма да имаш! Ще спра издаването на „The Psychology of Self-Esteem“! Имам достатъчно влияние в „Ню Американ Лайбръри“, за да го направя! Ще махна името ти от посвещението на „Атлас изправи рамене“! Без мен щеше да си нищо, и пак ще си едно нищо, след като свърша с теб!

Внезапно, с гласа на петгодишно дете и със сълзи, търкалящи се по бузите й, Барбара занарежда:

— Гордея се, че никога не откликнах! Гордея се, че никога не ти дадох онова, което искаше!

Горката Барбара, мислех си. Виж само през какво трябва да мине, за да съхрани самоуважението си, да рационализира това безумие и да оцелее.

Не спори, казвах си. Не отвръщай. Изучавай тези хора и ги разбери веднъж завинаги. Това се хората, от които не искаше да се откажеш през всичките тези години. Това са хората, пред които принесе в жертва Патриша и собствената си почтеност.

Вниманието ми се върна обратно към Айн, когато с периферното си зрение видях как у нея набира сила нова мисъл. Тя пристъпи към мен и ме попита заплашително:

— Казал ли си на Патриша за връзката ни?

Отговорих, че съм й казал и че е трябвало да го направя, за да й помогна да разбере положението ми и желанието да го пазим в тайна.

Айн се задави, сякаш някой я беше ударил, след което и тя започна да удря. Зашлеви ме два пъти, като не спираше да крещи:

— Проклет да си! Проклет да си!

Щеше да е лесно да избегна ударите й. Реших да не го правя. Исках действието й да се прояви без завеса, която да го крие.

Когато най-сетне млъкна, аз усетих как тялото ми се изпъва, а раменете ми се отпускат. Наведох се напред почти с любопитство, сякаш пред мен се разкриваше нещо важно за личността на Айн.

— Е, какво пък — каза тя и се разсмя мрачно. — Какво значение има? Така или иначе никой няма да ти повярва. Не и след като приключа с теб. Няма да има значение какво казваш, нито пък на кого. Целият свят ще те заклейми като лъжец — аз ще се погрижа за това.

В този случай обаче ако си отворех устата, щях да казвам единствено истината. Айн го знаеше, както и всички останали в стаята. Лъжите бяха част от живота ни — и то по настояване на Айн — от самото начало на нашата връзка, още когато бях на двадесет и четири. А Айн щеше да започне нова поредица от лъжи, за да скрие от приятелите си и от света истинската причина за нашата раздяла. Всички в стаята го знаеха. А и дори Ленард и останалите от Колектива да научеха истината, нямаше да има кой знае какво значение, защото щяха да вържат мозъците си на възел, само и само да измислят начин да съхранят мнението си за Айн.

Раздразнена от дългото ми мълчание, Айн попита:

— Е? Имаш ли нещо да кажеш?

— Ужасно съжалявам — искрено отговорих аз — за мъката, която съм ти причинил.

— Хубаво, имам да ти кажа само още едно нещо — заяви Айн и тогава хвърли върху ми последното си пожелание: — Ако ти е останала и капка морал и капка психическо здраве, ще си останеш импотентен през следващите двадесет години! И ако потентността ти се върне по-рано, дано да я виждаш като знак за още по-голям морален упадък!

Посрещнах с отворени обятия дългия миг мълчание, който последва. Исках всички в стаята да чуят какво е казала току-що. Погледнах настоятелно към Алън. Мислех си: ти си психиатър. Как оценяваш психическото състояние на човек, който казва подобно нещо? Е, това е човекът, до когото си избрал да застанеш. Погледнах Барбара; тя още плачеше. Погледнах Франк; очите му бяха широко отворени, вторачени в мен, но празни. Щеше ли изобщо някой да разбере някога какво означава всичко това за него? Щеше ли самият той да си позволи да го разбере?

— А сега се махай! — нареди Айн. Аз станах и тръгнах към вратата. Обърнах се — знаех, че това е последният път, в който я виждам. Мислех си за нощта, в която Франк ме беше посрещнал на вратата, преди повече от осемнадесет години, когато бях влязъл в дома им за пръв път. Тогава чаках Айн Ранд да се приближи към мен. „Приятно ми е да се запознаем, господин Блументал.“

Мислех си за спомените й през онази вечер, за това как ми казва с блеснали от щастие очи: „Когато влязох в стаята, когато те видях за пръв път, си помислих: мой тип лице. Сетне си казах: не започвай отново. Имах предвид да не започвам да се надявам. Срещала съм много уж почитатели, които изглеждаха интелигентни и сериозни по отношение на ценностите си, а накрая се оказаха кухи чучела. Този път обаче не се разочаровах. Този път бях права“.

— Сбогом, Айн — казах аз, застанал до вратата. Сетне кимнах на Франк и излязох.

17.

Айн прости на Барбара. Каза й, че ако и да не е било хубаво да я лъже, грешката й е напълно понятна, тъй като Барбара е преживяла съвсем легитимен конфликт на лоялността. „Избрала си мъжа, за когото си била омъжена, казала й Айн, това мога да разбера. А и нали накрая ми каза истината.“

След като ме уведоми за помирението им, Барбара ми представи новите искания на Айн. Тя искаше: 1) да се оттегля от всякакво участие в Института и различните му клонове; 2) да прехвърля без компенсация собствеността върху него на Барбара; 3) да прехвърля без компенсация моите 50% от „Обджективист“ на Айн, както и 4) да уведомя всичките ни приятели, както и персонала на института и на списанието, че го правя и че Айн къса с мен заради неморално поведение от моя страна. Барбара очевидно не беше никак щастлива от всичко това.

Ако се съгласях с тези искания, Айн щяла да напише само кратко изложение в „Обджективист“ — „няколко реда, в които да заяви, че заради твои морални недостатъци тя прекратява личната и професионалната ви връзка и че вече нямаш право да говориш от нейно име или от името на обективизма“. Ако не се съгласях, каза ми Барбара, Айн щяла „да раздуха скандал“.

Дори на дъното нямаше как да не се засмея на глупостта в тази заплаха. Не аз се боях от скандал, а Айн. Наистина ли мислеше, че светът го е грижа дали Натаниъл Брандън спи с жена, която не е негова съпруга? Не разбираше ли, че следващият въпрос в ума на всекиго щеше да бъде: а защо Айн Ранд се интересува толкова от сексуалния живот на Натаниъл Брандън? Ако се разкриеше пълната истина за нашия конфликт, Айн, както и сама беше признала, имаше повече за губене, защото тъкмо тя фанатично държеше да запази репутацията си.

Барбара знаеше, че заплахата със скандал няма да ми подейства и че единствената власт, която Айн имаше над мен, е чисто морална и се дължи на собствените ми угризения. Каза ми, че и според нея заплахата със скандал е чиста глупост. Все пак вярваше, че трябва да се съглася с исканията на Айн. Смяташе, че при тези обстоятелства нямам избор.

Със студен и безличен тон, който не разкриваше и капка от собствените й емоции, тя подчерта, че е в моя полза да подпиша отказа си от Института, защото договорът ми за наем с „Емпайър Стейт Билдинг“ беше за още четиринадесет години. Без наема от „Обджективист“, дори да се опитах да направя свой собствен, по-малък вариант на института, нямаше да съм в състояние да плащам месечните вноски.

— Ще затънеш в огромни дългове — отбеляза тя. — А това е някакъв изход.

Да бе, а вие с Айн ще получите плодовете на труда ми от последните десет години, без да сте вложили и стотинка, помислих си аз. Не го изрекох на глас, защото всъщност не ми пукаше. Ако искаха института, можеха да си го вземат; за мен той вече не значеше нищо. Казвах си, че сделката е честна. Аз ще получа свободата си с Патриша, а ти, Барбара, Бог да ти е на помощ, ще получиш Айн и задълженията на института. В този момент още не знаех колко много и самата Барбара не го иска.

Вечерта на 25 август 1968 г. Барбара дойде в апартамента ми, придружена от Уилфред и Ханк Холзър. Сестра ми Флорънс, на която се бях обадил по телефона в Торонто, беше с мен; беше дошла в Ню Йорк по моя молба, защото знаеше, че имам нужда да поговоря с някого, който е извън цялата ситуация. Ханк, Барбара и Уилфред бяха изпратени от Айн; бяха донесли документите, с които прехвърлях върху нея дела си в „Обджективист“. Казах на Ханк:

— Като мой адвокат съветваш ли ме да подпиша тези документи?

Той отговори, че вече не може да ме представлява и ми връчи оставката си. Аз казах:

— Значи без предизвестие, че напускаш, и без да ме посъветваш да си наема друг адвокат, така ли?

Само Флорънс изглеждаше шокирана. Барбара и Уилфред с нищо не показваха, че смятат ситуацията за ненормална. В този момент, както и във всичко, което последва, беше съвсем ясно, че Ханк представя идеята на Айн за уреждане на нещата.

Направо ми се гадеше от презрение. Каквито и грешки да бях допуснал, знаех, че цялата ситуация — исканията на Айн и тяхното съучастничество — е направо окаяна. От друга страна, какво значеше вече за мен „Обджективист“? Нека Айн си го задържи, мислех си. Да вземе каквото иска. Бях готов да подпиша — и се спрях.

Сетих се за авторските права върху статиите си за „Обджективист“. За по-голямо удобство и моите, и на Айн бяха собственост на списанието, със съзнанието, че всеки от нас има пълни права върху своя материал. Докато бяхме съсобственици на „Обджективист“, и през ум не ни беше минавало да напишем това черно на бяло, но сега?

Казах, че няма да подпиша, докато правата върху собствените ми статии не ми бъдат прехвърлени в писмен вид. Ханк се обади на Айн и тя му каза, че е съгласна статиите ми да си останат моя собственост, но искаше списанието да й бъде прехвърлено още същата вечер.

— Имаш думата на Айн — притисна ме той. — Имаш и моята дума пред свидетели. Какво друго можеш да искаш?

Аз погледнах Барбара.

— Подпиши, Нейтън — умолително каза тя. — Подпиши. Айн си е Айн. Никога няма да отстъпи от такова обещание.

Не се съмнявах, че говори напълно искрено. Барбара е права, казах си. Такова предателство ще е твърде сериозно за Айн, дори и в сегашното й състояние. Мислех си за уважението й към правото на собственост.

— Подписвай — притискаше ме и Уилфред. — Трябваше да разубеждаваме Айн да не праща Боб Тийг с нас, за да те накара да подпишеш.

Тийг работеше при нас и имаше черен колан по джудо. Аз се засмях неволно:

— Значи е искала да прати Боб, за да ме принуди да подпиша?

Барбара и Уилфред кимнаха с нещастни физиономии.

Тази идея не съсипа настроението ми — напротив, оправи го. В този момент и четиримата, включително и Айн, ми се струваха абсурдни персонажи. Докато ме гледаше как се колебая, Ханк заговори за някакви „финансови злоупотреби“, в които можели да ме обвинят. Тези забележки ми се сториха също толкова безумни, колкото и идеята на Айн, че Боб Тийг може да изтръгне подписа ми с физическа сила. Вътре в мен бяха изчезнали всички чувства, освен едно — и презрение беше твърде слаба дума за него. Насочено беше към Ханк и Айн.

За безмълвен ужас на Флорънс аз взех документите, сложих ги на масата и ги подписах.

На следващата вечер ме посетиха двамата сина на Флорънс, Ленард и Джонатан Хиршфелд, съответно на двадесет и осемнадесет години. Бях ги помолил да дойдат. И двамата бяха възпитани в духа на обективизма, на фона на записания ми глас в мазето в дома им, където Флорънс провеждаше курсовете на Института като представител за Торонто.

През последната година-две Ленард живееше в Ню Йорк и учеше в Нюйоркския университет, а Джонатан тъкмо беше пристигнал и трябваше да започне същата есен. Бях привързан и към двамата и се притеснявах как ще им се отрази емоционално раздялата ми с Айн. Смятах, че е изключително важно да я обсъдя лично с тях.

Когато интервюирах Ленард за тази книга, той ми разказа следното за онази вечер:

Пристигнахме около шест. В апартамента не светеше нито една лампа. Ти изглеждаше изтощен, напълно съсипан, сякаш дълго си плакал под товара на непоносима мъка. Бях шокиран да те видя такъв. Можеше ли това да е моят чичо Нейтън? Реших обаче, че така изглеждаш по-раним, по-човечен. Каза ни, че имаш лоши новини, че си извършил нещо неморално, предал си обективистките си принципи, и че Айн е скъсала с теб. Развълнува ме фактът, че се грижиш толкова много за това как ще го приемем ние; изглежда искаше страшно много да ни защитиш. Не искаше да изгубим идеализма си или да се разочароваме. Не мога да си спомня какво точно ни каза тогава и какво научих през следващите няколко седмици. Мисля, че ни каза за Патриша. Това ме направи щастлив — мислех, че е невероятен човек и нищо друго не ме интересуваше. Бях доволен, че сте влюбени един в друг. По-късно, като слушах какво говорят за теб хората, си помислих, че са откачили. Нито една от постъпките не можеше да оправдае приказките им. Това беше най-трудното за мен — не какво си направил, а как реагират хората, колко истерични са станали по твой адрес вследствие.

След тази среща Ленард написа дълго, подробно писмо до родителите си, в което анализираше ирационалността на Айн и нейните говорители с яснота и проницателност, които са наистина удивителни за неговата възраст.

Джонатан си спомняше:

Каза ни, че си направил нещо неморално, че си предал Айн. Най-много се притесняваше дали скъсването ти с Айн няма да ни накара да се усъмним във валидността на обективизма. За мен всичко това нямаше никакъв смисъл — трябва да съм бил шокиран… Ти беше въплъщение на добродетелта, беше невъзможно да разбера защо си лъгал за връзката си с жената, която си обичал. В юношеските си години аз с нетърпение очаквах отпътуването си за Ню Йорк, за центъра на света и на обективизма. Бях на осемнадесет, тъкмо бях пристигнал, а светът, в чийто център беше ти, се беше сринал. Поведението на Айн и това дали са оправдани нападките срещу теб ме интересуваше много по-малко, отколкото собственото ми нетърпимо разочарование. Накрая обаче зададох необходимите въпроси на враговете ти, те се изложиха с отговорите, и чак тогава гледната ми точка се промени в твоя полза.

Джонатан също написа писмо до родителите си, което ме разчувства дълбоко с чувството за лично разочарование и предателство от страна на чичото, на когото толкова много се беше възхищавал. Когато го препрочитам сега, след десетилетия, още се натъжавам от кроткото му достойнство и ясно изразеното му притеснение.

В продължение на повече от година племенниците ми щяха да се карат помежду си заради разликите в гледните си точки. И тъй като с Джонатан бяхме силно привързани един към друг, нашето отчуждение беше болезнено и за двама ни.

Ленард, Флорънс и Ханс ми се притекоха на помощ. Ленард го направи безусловно и незабавно, и това създаде помежду ни уникална връзка, която продължава и до днес. Флорънс и Ханс се поколебаха в началото, макар и да мисля, че основните им инстинкти бяха на моя страна. Част от колебанието им да се противопоставят на Айн се дължеше на факта, че дълбоко й се възхищаваха и бяха научили много от нея. Вероятно бяха повлияни и от факта, че по-малкият им син беше силно критичен към мен. Като негови родители те искаха да са открити и към двете страни. С каквото и да се бореше обаче, Флорънс искаше да ме предпази на всяка цена, възмутена от атмосферата на линчуване, и ми помагаше доста в разговорите ни. От трите ми сестри само тя застана на моя страна. Настоятелно задаваше въпроси, докато не се убедеше, че е стигнала до истината.

Ключов момент за позицията й беше една среща с Айн. След няколко часа отбягване на въпроси дали наистина е имала любовна връзка с мен, Айн най-накрая изпуснала нервите си и викнала: „Ако Нейтън беше човекът, който претендира, че е, щеше да е влюбен в мен, а не в оная курва!“. На същата среща Айн заявила, че нямам никакъв принос към нея на лично ниво. И все пак преди години Флорънс я бе чувала да заявява многократно, че в периода след издаването на „Атлас изправи рамене“ съм й спасил живота. Отричането на този момент след скъсването ни се беше сторило на Флорънс изключително безочливо и грозно. Тъй като вследствие на това започна да ме защитава по-открито, Флорънс също се превърна в парий в очите на поддръжниците на Айн.

Все по-възмутена от безчестието и злобата на тези поддръжници в нападките им срещу мен, тя беше казала на Джонатан:

— Няма смисъл да се караме за това. Иди и поговори с Алън, Джоан, Ленард Пейкоф и с адвоката на Айн. Чуй какво имат да ти кажат и реши сам дали те са хората, с които искаш да останеш.

Не очаквах симпатията на Джонатан към Айн и отричането му от мен да траят дълго, както и стана. Той беше отвратен от това, че последователите на Айн изискват сляпо приемане на нейните присъди и се сърдят на почти всеки въпрос, който приемат като доказателство за „ирационална враждебност“. Освен това беше провел няколко разговора с Барбара, която говореше в моя защита с думите, че съм бил приклещен в „капан без изход“.

На 28 август, пет дни след последната ми среща с Айн и два дни след срещата с племенниците си, аз събрах персонала на института и на „Обджективист“, за да обявя официално раздялата. Основната ми грижа беше работата им за обективизма да продължи. Знаех, че мнозина от тях ще бъдат съсипани от новината, че се оттеглям, и че Айн ме е изгонила. Не исках да се превръщат в разочаровани циници. Исках освен това да поема отговорност, открито и честно, за грешките, които съм допуснал.

— Предприех действия, за които знам, че са погрешни — казах аз. — Не успях да спазя принципите, които преподавам на всички вас. Айн има пълното морално право да изисква да прекратим отношенията си. Но искам да запомните, че за една философия не бива да се съди по поведението — добро или лошо — на който и да е от нейните представители. Обективизмът все още заслужава вашата подкрепа, както винаги я е заслужавал.

Барбара стоеше до мен и плачеше.

— Докато говореше пред персонала — каза ми тя по-късно — нещо в мен крещеше, че това е грешка. Даде на Айн и на другите ужасно оръжие, което те не спират да използват. „Натаниъл Брандън сам призна, че е действал погрешно — казват те. — Какво друго искате да знаете? Осъдиха го собствените му признания.“

Флорънс, която също беше в института в деня, в който направих това изявление, споделяше притесненията на Барбара.

— Исках да ти кресна: „Нейтън, не го прави!“ — каза ми после тя.

Слухът за раздялата се разпространи из обективистките групи в Ню Йорк, след което едва ли не за една нощ заля страната. Проблемът беше, че никой не знаеше какво съм направил. Дали не бях таен пияница? Наркоман? Педофил? Какво толкова ужасно можеше да направи Натаниъл Брандън, че да бъде непоправим грях? Нямаше начин да спрем слуховете, които се разпространяваха като горски пожар, нито пък да им отговорим.

Въпреки че бях готов да споделя цялата истина с членовете на семейството си и с неколцина приятели, аз нямах намерение да разкривам пред света историята за връзката си с Айн и това по какъв начин е свързана тя с нашата раздяла. Само че ако не разкриех тази информация, отношенията ми с Патриша щяха да изглеждат просто като личен въпрос, който по никакъв начин не е свързан с това. Една извънбрачна връзка можеше да е съмнителна, но едва ли беше кой знае какъв грях. Ако нито Айн, нито аз кажехме нещо, раздялата ни щеше да си остане непонятна за хората. Не знам как си представяше нещата Айн; като че ли си въобразяваше, че почитателите й ще се задоволят с информацията, че ме е изгонила, че съм признал „грешката“ си и че само въз основа на това ще стана персона нон грата. По отношение на Колектива това несъмнено беше точно така; никой не искаше да говори с мен, а още по-малко да изслуша отговора ми на едно или друго обвинение.

Илейн и Хари бяха изключение. Обсъдих ситуацията накратко с тях. Те обаче заявиха, че само аз съм виновен „за цялата тая бъркотия“ и че техните симпатии са на страната на Айн и на обективизма. Когато им разказах за връзката си с Айн и им обясних, че тя е основата на целия конфликт, те със сигурност бяха шокирани, но това не промени мнението им. Не можех да им обясня адекватно контекста, в който ми се налагаше да правя избора си — или пък те не бяха в състояние да ме чуят.

— Защо не дойде при нас по-рано? — попитаха те. — Защо не ни помоли за съвет, за помощ?

Не можех да им обясня, че съм се заклел пред Айн да пазя до края на живота си тайната и че наистина съм се чувствал обвързан с този ангажимент. Очевидно беше, че са дълбоко наранени, задето не съм им се доверил преди години. Мислех си, че ако го бях направил, може би тогава щяха да реагират иначе. Няма как да разбера. Тъй като беше работила рамо до рамо с Айн заради ангажимента си към „Обджективист“, Илейн вече беше разочарована от нея, ако и да не знаех това навремето. Все пак обаче тя смяташе, че обективизмът е най-добрата надежда за бъдещето и че работата трябва да продължи, ако все пак искат да изградят по-добър свят. Това означаваше, че трябва да подкрепят Айн. Хари споделяше тази гледна точка още по-настоятелно.

Рива и Шоули ми казаха от Торонто, че са на страната на Илейн и Хари. Баща ми беше починал преди няколко години. В последните си дни беше показвал „Коя е Айн Ранд?“ на сестрите в болницата и се беше хвалил с работата на сина си. След като беше чула, че с Айн сме се разделили, майка ми беше объркана от случайни парченца информация, които не разбираше, и непрекъснато задаваше въпроси, на които никой не искаше да отговори. Тъй като разглеждаше нещата от гледната точка на семейната солидарност, тя тормозеше Илейн с упреци по телефона:

— Защо още работиш за тази жена?

Аз исках да я успокоя, но нямах представа какво да й кажа.

Когато получих възможността да разкажа на зет си Ханс цялата история, той направи коментар, който не мога да забравя, защото дълбоко ме порази — не само защото се отнасяше до Айн Ранд, но и защото знаех, че е истина. Докато говореше за отчаяното й желание да ме привърже към себе си и за яростната й съпротива срещу Патриша, той възкликна:

— Но това е толкова противно на живота!

Такива бяха и собствените ми дълбоки чувства. Тази реплика ми помогна изключително много.

Когато казах на Патриша за реакцията на Илейн, Хари, Рива и Шоули, тя направо не можеше да повярва.

— И това е собственото ти семейство? — попита тя. — Две от сестрите ти и техните съпрузи са те изгонили, защото не си бил честен и прям за нашата връзка? Нейтън, какво става с хората?

Аз й отговорих, че и да е имало други причини, те не са ги споделили с мен. Години наред бях упражнявал какво ли не насилие към себе си, защото не можех да се откажа от младежките си химери. Виждах, че и те не са готови да се откажат от своите.

Междувременно Барбара и Уилфред работеха до късно, за да подготвят план за преструктурирането на Института „Натаниъл Брандън“ без Натаниъл Брандън. Още не бях прехвърлил собствеността на Барбара, а и тя не ме притискаше да го правя. Първата й стъпка беше да си осигури одобрението на Айн за плана, който бяха разработили с Уилфред по нейна молба. Никак не се изненадах, когато Барбара ми каза след години:

— Ако и да работех по проекта, искрено желаех той да се провали. Не исках да оставам в този свят. Исках да бъда свободна.

Ханк Холзър проучил плана и докладвал на Айн, че е разумен. Тя обаче едва му хвърлила едно око. Очевидно ужасена от перспективата да позволи друга организация да се свързва с името й, тя заявила, че не иска да има нищо общо с това. По-късно Барбара и Уилфред ми казаха, че са изпитали облекчение.

В следващите дни Айн преразгледа решението си да напише само няколко реда за нашата раздяла. Реши да публикува дълго изобличение, целящо напълно да съсипе репутацията ми. Барбара ми разказваше, че била направо вманиачена по това да ме съсипе. Не говорела почти за нищо друго. Чудех се как ли ще го направи, при условие че е ужасена някой да не научи за нашата връзка.

Барбара беше особено притеснена от повторната заплаха на Айн, че възнамерява да спре издаването на „The Psychology of Self-Esteem“ благодарение на влиянието си в НАЛ.

— Никога няма да я издадат! — ръмжала тя.

След като беше чула вече Айн да нарича книгата ми „гениална творба“, Барбара беше удивена от отмъстителността й. По-късно ми каза, че именно тогава мнението й за Айн се сринало окончателно. Аз кимнах с разбиране и благодарност.

Нападките на Айн срещу мен ставаха все по-яростни. Всеки ден изникваха нови обвинения. Барбара споделяше нарастващото си безпокойство пред неколцина приятели, загрижена както за умственото състояние на Айн, така и за моето „професионално разрушение“.

Притесненията й незабавно стигнаха до ушите на Айн и Ханк Холзър я призова да отговаря по обвинение в лъжливи и неморални нападки срещу Айн. Барбара се обадила на Айн и й казала:

— Готова съм да обсъждаме всичко, което поискаш, но в никакъв случай няма да се появявам пред съдебни заседатели и да отговарям на обвинения.

Единственият отговор на Айн бил да я попита дали ще дойде на срещата. Когато Барбара отказала, Айн треснала телефона. Осемнадесет и половина години приятелство се бяха стопили за миг.

Когато Патриша ме попита дали съм изненадан, че Барбара и Айн са се скарали, аз отговорих:

— Ни най-малко. Барбара беше твърде близо, видяла е твърде много. Няма да издържи на онова, което ще се случва тук от сега нататък.

Няколко седмици преди това, когато вече виждах, че собствените ми отношения с Айн са се устремили към фатален разрив точно по начина, по който бях предвидил, аз се обадих на Алън Блументал и му казах:

— Ето какво следва. Искам да запомниш какво ти казвам сега, преди още да е започнало. Айн скоро ще започне да твърди, а всички вие ще започнете да повтаряте след нея, че аз нищо не съм измислил, че с нищо не съм допринесъл, че всяка моя идея всъщност е нейна.

Алън отговори:

— Не бъди параноичен, Нейтън. Това е смехотворно. Никой от нас не е отричал, че си умно момче.

Още не бях претръпнал напълно.

— Че съм какво? Умно момче ли? Това ли казва вече партийната линия, тоест Айн, за мен? Май съм закъснял с предсказанието. Пренаписването на историята вече е започнало.

След години, вече като новия „водач“ на обективисткото движение, Ленард Пейкоф щеше да направи всичко възможно да накара почитателите на Айн да забравят, че Институтът „Натаниъл Брандън“ — или самият Натаниъл Брандън — някога изобщо са съществували и че са имали някакво значение в живота на Айн.

С Патриша се подготвяхме да се преместим в Лос Анджелис. Барбара ми каза, че с Боб Берол, мъжът, с когото планираше да живее, също ще се местят там. Малко след това разбрах, че и Уилфред и семейството му тръгват към Калифорния. Патриша харесваше всички тях, и особено Барбара, но искаше пълно скъсване с живота, който бяхме водили в Ню Йорк, и изрази надеждата, че в Лос Анджелис няма да се сформира някой „мини — Колектив“. Уверих я, че това няма да стане.

Институтът беше вече затворен. Ликвидирането му изискваше да продадем оборудването и колкото се може повече от складовите наличности от книги и картини. Уилфред героично се справи с това. Той се грижеше за всичко изключително компетентно. Намери човек, който да поеме наема ни в „Емпайър Стейт Билдинг“ и проведе преговорите с него. Тъй като реинвестирахме почти всичките си приходи в разширяването на института, нямахме големи суми в брой. Накрая във фирмената сметка имаше всичко на всичко около 45 000 долара, които разделихме на три между мен, Уилфред и Барбара. Само това ми беше останало от десет години работа. Нямах други спестявания.

През целия септември студентите продължаваха да се тълпят в помещенията на института, отчаяно желаейки да научат какво е станало. Пристигаха ядосани, разплакани, агонизиращи, объркани. Институтът вече го няма? Сякаш светът им се беше сринал. Айн Ранд и Натаниъл Брандън вече не са заедно? Сякаш родителите им се бяха развели с грандиозен скандал. Няма никакво понятно обяснение? Сякаш най-лошите им страхове за ирационалността на вселената се бяха сбъднали.

Един ден, докато Илейн и Холзър бяха в института и наблюдаваха преместването на някакви документи и оборудване, аз й викнах:

— Да не мислиш, че студентите ни са глупаци? Да не мислиш, че никога няма да разберат в какво всъщност се състои конфликтът? Да не мислиш, че можете да продължите да разпространявате лъжи за Барбара и мен, а ние да не отвръщаме? На какво разчита Айн? Ако наистина съм чудовището, което твърди, че съм, откъде е толкова сигурна, че ще си остана джентълмен, ще мълча и ще пазя репутацията й?

Неколцина от хората на Айн чуха тези мои думи и веднага тръгна нов слух: „Натаниъл Брандън показва признаци на нервен срив“.

Айн отиде при литературните ни агенти от „Къртис Браун“ и поиска фирмата да спре да ме представлява. Алън Колинс беше починал и новият директор беше Пери Нолтън. Джери Макколи, който беше ме представлявал в „Къртис Браун“, заяви, че ще напусне, ако се позволи на който и да е писател да оказва подобен натиск. Както самият Джери ми каза по-късно, и дума не можело да става Пери Нолтън — или който и да е друг — да отстъпи пред исканията на Айн.

С НАЛ очевидно имаше повече успех. Другата компания от групата, „Уърлд Пъблишинг“, ме уведоми, че договорът ми е прекратен скоро след като пропуснах обещания срок, без да предам завършен ръкопис. По това време бях завършил само три от главите на книгата, и обикновено никой издател не прекратява договора, без да поиска да види поне част от готовия текст.

Наблюдавах хода на събитията, понякога чувствах болка, възмущение или яд, друг път бях просто вцепенен и объркан. Можех да мисля за живота, който ме очаква в Калифорния; трудно ми беше вече да се съсредоточавам върху събитията в Ню Йорк.

Някога си мислех, че най-трудно ще ми бъде да изгубя уважението на Айн. Сега открих, че много по-лошо е да не мога вече аз самият да изпитвам някогашното си уважение към нея. Тази загуба беше като отворена рана насред цялата ми вселена. Още от детството си най-много исках да изпитвам възхищение към някого.

Барбара дойде ужасена при мен и ми съобщи, че когато срещала на улицата хора, които познавала от десет и повече години, те просто извръщали глава. Аз пък й казах за поредния слух, който чух за себе си. Вече рядко се плашех; все по-често чувствах мъка, летаргия, яд, тъга или отчуждение.

— Трябва да си наясно, че Айн те иска мъртъв! — настоятелно повтаряше Барбара. — Сегашната Айн няма нищо общо с онази, в която си се влюбил навремето. В момента властта е взела най-откачената й и зла страна. Трябва да се справиш с това. Трябва да отвърнеш на огъня. Трябва да се защитиш. Айн иска да те види мъртъв. Това я движи в момента.

Преди много време, една вечер, на 2 март 1950 г., когато седях за пръв път срещу Айн, аз си бях помислил: у дома съм, у дома съм, у дома съм. Сега се опитвах да възприема факта, че жената, която беше мой идол, замисляше пълното ми унищожение.

Един от приятелите ми, който ми оказваше особено силна подкрепа в този период, беше психологът Роджър Калахан. Роджър беше дошъл в Ню Йорк от Детройт, защото искаше да научи какво може да му предложи обективизмът като психология и философия и защото искаше да задълбочи връзките си с мен и нашия кръг.

Не знаех как ще реагира на новината за раздялата ми с Айн, тъй като две години преди това, малко след разпада на собствения си брак, той беше дошъл в кабинета ми един ден и беше започнал да ми доверява любовта си към Патриша. Нямах представа, че изпитва подобни чувства, и седях там и го слушах със свито сърце, чудейки се дали няма да се почувства предаден, щом открие, че с Патриша сме любовници, както в крайна сметка щеше да стане. Беше мъчителна среща.

— Какво става, Нейтън? — попита той, когато първите слухове достигнаха до него, и аз му разказах цялата история. Нямаше и миг колебание — той незабавно се зае с това да ме защитава, и то не само срещу критиците, но и срещу твърде строгата ми самокритика.

— Използват собственото ти чувство за морал срещу теб — възмутено каза той. — А ти още не разсъждаваш ясно. Възхитително е, че не искаш да избегнеш отговорността за грешките си, но отношението ти те заслепява и не виждаш гафовете на другата страна. Вярно, не си се отнесъл към Айн и Патриша така, както е трябвало. Вярно, щеше да е по-добре, ако им беше казал истината от самото начало, независимо от последствията. Имало е обаче причини да не го направиш, имало е смекчаващи вината обстоятелства. Най-малкото си знаел срещу какво точно се изправяш. Грешките, които си направил, не са зли. Но да се опитат да спрат издаването на книгата ти, да ти вземат списанието по този начин, да лъжат за достиженията ти и буквално да се опитват да те унищожат — това вече е зло. Какво е собствената ти измама на фона на купищата измами, които замислят в момента? Не виждаш ли? Да не би да е някаква извратена форма на егоизъм да поставяш собствените си пороци (ако изобщо ги наричаш така) над тези на всички останали? Ако великият Натаниъл Брандън направи нещо лошо, това прави ли го по-лош от всички останали? Събуди се, Нейтън. За бога, събуди се!

Този разговор се проведе преди тридесет години — и още съм благодарен за него.

Практиката на Роджър като психотерапевт се подхранваше основно от хора, изучаващи обективизма. Той знаеше, че с публичната си подкрепа за мен ще си навлече доста враждебно отношение. И все пак ме покани като гост — лектор пред няколко от терапевтичните си групи и ми даде думата да отговоря на въпросите на клиентите му за раздялата с Айн. Изгуби обаче доста от клиентелата си. Всеки, който идеше при него, беше заклеймяван като „предател на Айн Ранд и обективизма“. Когато изразих загрижеността си за това, той отговори:

— От години имам голяма практика и без препоръките на Алън Блументал и другите, и тя отново ще стане голяма.

Когато приятелите ми, психолозите Лий и Джойс Шулман от Детройт дойдоха в Ню Йорк, аз веднага им разказах какво става.

Лий се обади на Айн и поиска лична среща; беше дълбоко убеден, че Айн е на ръба да направи колосална грешка, която ще навреди както на нея, така и на обективисткото движение. Възнамеряваше да я убеди да не излага публично конфликта, а да го уреди дискретно, без скандал. Веднага щом казал това на Айн, тя го пренасочила към Алън Блументал, който имаше разрешението й да говори от нейно име по този въпрос.

Когато Лий и Джойс отишли у Алън на вечеря, им било казано, че Айн на всяка цена трябва да се отрече от мен публично. Айн и Джоан изложили същите обвинения, които Айн след това щеше да публикува. Притиснали Лий и Джойс да се присъединят към осъждането ми. Когато семейство Шулман отказали, Алън казал: „Опитвате се да прецените ситуация, която изобщо не познавате“. Така ли, попитал Лий, значи преценка срещу Нейтън е приемлива и без да познаваме ситуацията, а преценка в негова полза не е? Отговорът на Алън бил, че трябва да разчитат на авторитета на Айн: „Трябва да изберете между Нейтън и автора на «Атлас изправи рамене»“.

Айн отказа да ми прехвърли правата върху статиите ми от „Обджективист“. Имах нужда от тези права, за да издам „The Psychology of Self-Esteem“.

Ханк Холзър заяви, че Айн не била отказала, само имала някои „условия“. Изпрати ми меморандум с тези условия: 1) нито аз, нито Барбара да отговаряме на обвиненията й от „До всички заинтересовани“ (изобличението, което публикува в „Обджективист“); 2) да не обсъждаме Айн Ранд или отношенията си с нея с когото и да е, и 3) Ханк никога да не бъде преследван за непрофесионално отношение към мен. Имаше и други искания, но тези бяха основните.

Отказах. Знаех, че това е чисто, концентрирано зло.

— А какво стана с правото на собственост? — попитах аз. — Тези статии или са мои, или не са.

Отговорът беше, че предложението на Айн е единственият ми шанс. Слуховото разузнаване ми донесе същинския отговор — а именно че „нормалните стандарти са неприложими към морален престъпник като Натаниъл Брандън“. Тогава казах на Патриша:

— Ето колко струват всичките им приказки за разум, справедливост и честност. Ето какво означават идеалите им в реалния свят. И с това ще трябва да живеят, с това ще трябва да се самозалъгват оттук нататък — всички тези, които знаят какво е поискала Айн и все пак са избрали да останат с нея.

— Може ли Айн наистина да запази правата върху тези статии и да ти попречи да издадеш книгата?

— По дяволите, не. Първото нещо, което ще направя в Калифорния, е да намеря адвокат, който да оправи тия глупости. След това ще намеря нов издател. Обещавам ти — нищо няма да спре издаването на „The Psychology of Self-Esteem“.

Една вечер Барбара се втурна в апартамента ми силно развълнувана.

— Говорих с Питър Кросби — каза тя. Питър и съпругата му Джен бяха наши представители в Лос Анджелис, а освен това ни бяха и лични приятели. — Ленард и другите са захапали телефоните и звънят от океан до океан, разпространяват новината, че нито един добър обективист не трябва да си има работа с когото и да е от нас. Официално сме обявени за врагове. Тъй като всички се страхуват от това какво можеш да кажеш — и нямам предвид само Айн, но и други хора — стратегията е да се разпространи информацията, че Натаниъл Брандън сам се е признал за лъжец и че не бива да му се вярва за каквото и да е.

Казах й, че не вярвам тази стратегия да проработи, освен сред непримиримите фанатици.

— Айн винаги е презирала собствените си последователи. Мисли, че ще повярват на всичко, което им каже. Аз обаче мисля, че греши.

Барбара се учуди на привидното ми спокойствие. Аз тъжно поклатих глава.

— Барбара, аз никога не бих направил това, което тези хора правят в момента, или поне така мисля, но, кажи ми, как да се ядосвам? Та нали аз съм доктор Франкенщайн, а те са собствените ми проклети чудовища.

— Но ти си ядосан! Направо си бесен! И с право! — каза Патриша, когато заговорих за това.

Знаех, че е права, и й го признах. Тя продължи:

— Ако има едно нещо на този свят, което да ненавиждам повече от всичко, това е злобата — и точно злоба виждам в момента навсякъде. Тези хора те обожаваха и така и не са ти простили факта, че не са важни за теб толкова, колкото ти си бил важен за тях. Сега виждаме завистта и омразата, които са другата страна на обожанието! Винаги съм го чувствала и затова винаги съм се отнасяла предпазливо към всякаква слава. Не само Айн си мисли, че те притежава. Всички тия хора, които сега са подивели, мислят същото.

— Патриша, сам съм си виновен.

— Не, не си. И аз бях в института. Виждах и чувах същото, което и те. Никога не съм мислила, че си длъжен пред мен да не правиш онова, което смятам за неправилно. Ти си човешко същество. Имаш право да се бориш, да се препъваш и да правиш всичко, което се налага. Но никога не съм смятала, че си божество.

Знаех, че и тя страда, след като отдавнашни приятели започнаха да я напускат. Не знаех дали има представа какво говори за нея другата страна — Джоан Мичъл Блументал например, която някога бе изповядала любовта си към нея със сълзи на очи, или Айн, която в нощта, когато токът спря, й беше заявила, че е изключително добронамерена и тъкмо заради това я обича. Мисля, че не знаеше за това, но вероятно предполагаше — не какво гласят конкретните думи, а каква е същността на нападките.

Прегърнах я, притиснах главата й към лицето си, помислих си какво ни предстои и си казах: удръж още малко. Но, подобно на усилваща се музика, чувството за свобода вече се надигаше у мен и скоро засенчи всяка болка, яд или загуба. Възвиси се над водовъртежа от лудост, за да посрещне бъдещето.

В следващия брой на „Обджективист“ щеше да се появи окончателното становище на Айн за пред последователите й и за пред света относно разрива с Натаниъл и Барбара Брандън. Беше майският брой, който всъщност излезе през октомври, защото бяхме изостанали сериозно от разписанието. Благодарение на един познат получихме екземпляр две седмици преди пускането му на пазара, направо от печатарските преси.

Текстът „До всички заинтересовани“ беше дълъг шест страници и започваше така:

С настоящото информирам читателите си и всички, интересуващи се от обективизъм, че Натаниъл Брандън и Барбара Брандън вече не са свързани с това списание, с мен или моята философия.

Прекратявам завинаги всякакви лични, професионални и бизнес отношения с тях и оттеглям позволението си да използват името ми във връзка с техните търговски, професионални, интелектуални или други дейности.

С настоящото оттеглям подкрепата си от тях и бъдещите им дейности. Отказвам им правото, напълно и завинаги, да говорят от мое име или от името на обективизма.

След този увод Айн се впускаше в дълъг списък от обвинения, основно срещу мен, но и срещу Барбара. И за двама ни беше очевидно, че статията е клеветническа.

Едно от обвиненията срещу мен беше във финансови злоупотреби — което направо смая Мартин Кобленц, който беше счетоводител и на института, и на списанието, и познаваше всяка подробност от финансите ни.

— Не мога да повярвам — каза той. — Направо не мога да повярвам, че чета това. Какво й е станало на госпожица Ранд?

Статията на Айн завършваше със следното изявление:

ОФИЦИАЛНО СТАНОВИЩЕ

Ние, долуподписаните бивши лектори в Института „Натаниъл Брандън“, желаем официално да заявим следното: тъй като Натаниъл Брандън и Барбара Брандън в поредица от действия предадоха основните принципи на обективизма, ние осъждаме и се отричаме безвъзвратно от тези две лица, и прекратяваме всичките си отношения с тях и с Института „Натаниъл Брандън“.

Алън Блументал

Алън Грийнспан

Ленард Пейкоф

Мери Ан (Рукавина) Сърз

Преценката ни, че статията на Айн е клеветническа, получи подкрепата на Джордж Бъргър, адвокат в кантората на Луис Найзър, с когото се консултирахме. Той или не беше чувал никога за Айн Ранд, или познаваше само името й, но в средата на първата страница се обърна към мен и ме попита:

— На колко години е госпожица Ранд?

В края на страницата попита:

— А на колко години сте вие?

След като преполови и втората страница, заяви:

— Отблъсната жена.

С Барбара си разменихме удивени погледи. Нима и за външен човек беше толкова очевидно?

Той ни насърчи да заведем дело.

— Обещавам ви, това ще бъде един от най-лесните ми случаи. Ще ми се да видя как госпожица Ранд оправдава в съда пред безпристрастни слушатели нещата, които казва тук. Не разбирам как адвокатите й изобщо са й позволили да ги напише.

След известен размисъл с Барбара решихме да не повдигаме искове. Мисълта да прекарам следващите две години от живота си по дела за клевета ме ужасяваше; исках да се отдам на бъдещето си в Лос Анджелис. Барбара изпитваше същото. Решихме вместо това да напишем подробен отговор на обвиненията на Айн. Аз щях да отговоря на обвиненията срещу мен, а Барбара — на тези срещу нея. Тъй като нападките на Айн бяха изключително зле замислени и необосновани, и понеже ми се струваха лесни за отхвърляне, това ми се струваше най-подходящата насока за действие. Щяхме да изпратим отговора си до всички от пощенския списък на „Обджективист“.

Изпитвах крайно отвращение при мисълта, че ще трябва да пиша за любовната си връзка с Айн, ако и да знаех, че ако не съобщях истинската й същност, хората никога нямаше да разберат причините за конфликта. Чак тогава осъзнах колко дълбоко съм вградил в себе си манията на Айн да пазим всичко в тайна. Казвах си, че не мога да се боря с нея на това ниво, пък не се и налагаше. Мисълта за срама, който щях да навлека на нея и на Франк, все още беше отблъскваща, независимо от всичко, което беше станало.

Почувствах облекчение, когато Джордж Бъргър ме посъветва да не разкривам връзката ни в текста „Отговор на Айн Ранд“, който щях да публикувам, а по-скоро да отговоря на обвиненията й точка по точка.

— Ами с това какво да правя? — попитах аз и посочих параграфа, в който Айн говореше за мое писмено „ирационално и обидно изявление“, което я принудило да прекрати отношенията ни. Айн имаше предвид писмото, в което й обяснявах, че подновяването на връзката ни е невъзможно за мен. Тя обаче не казваше и дума за неговото съдържание. Много хора коментираха след това, че подобен пропуск им се струва непонятен.

— Моят съвет — каза Бъргър — е да последвате примера на госпожица Ранд и да казвате възможно най-малко. Отговорете кратко и приведете само съдържанието на ключовия абзац, който тя е намерила за толкова „обиден“.

След дълъг размисъл реших да приема съвета му. След като отговорих на разнообразните обвинения на Айн, които включваха липса на сериозен интерес към философията, финансови злоупотреби и някакви мъгляви намеци за „нечист“ личен живот, аз завърших отговора си със следното изявление:

„Мисля, че е очевидно за всеки задълбочен читател на статията на госпожица Ранд, че независимо дали конкретните й обвинения са истинни или не, основните причини за нейното осъждане не са споменати в текста. Значителна част от историята очевидно липсва.

Тя дава само една непряка препратка, и трябва да призная, че съм учуден от решението й да я включи. Тя пише: «Преди около два месеца (в началото на юли), очевидно в опит да прекрати обсъжданията, които самият той бе повдигнал, г-н Брандън ми представи писмено изявление, което беше толкова ирационално и обидно, че бях принудена да прекратя личните си отношения с него».

С този цитат госпожица Ранд ми дава правото да назова онова, което бих предпочел на всяка цена да остане неназовано от уважение към личния й живот. Задължен съм обаче да изложа съдържанието на онова мое писмено изявление, в името на справедливостта и за да защитя името си.

Това писмено изявление беше усилие от моя страна да не прекратявам отношенията си с госпожица Ранд, а да ги спася под някаква приемлива и за двама ни форма. То представляваше измъчен, объркан, разкъсващо мъчителен опит да й обясня защо смятам, че разликата от двадесет и пет години във възрастта ни за мен е непреодолима бариера пред една романтична връзка помежду ни“.

Обвиненията срещу Барбара бяха основно във финансова експлоатация. Иронията беше, че тези обвинения напълно пренебрегваха факта, че Айн публично беше заявила намерението си да направи Барбара свой наследник, което пък беше подтикнало Барбара да й каже истината. Писменият отговор на Барбара беше сърцераздирателен с кроткото си достойнство и с фактите, които бе събрала, за да отхвърли обвиненията на Айн (пълните текстове на нашите отговори могат да се прочетат на моя уебсайт www.nathanielbranden.net).

Знаехме обаче, че за много от последователите на Айн тук не става въпрос за факти, доказателства или логика. Някой ни каза тогава: „Независимо какво говорите или пишете вие или Айн Ранд, около една трета от хората ще заемат нейната страна, още една трета ще заемат вашата, а останалите няма да заемат ничия страна“. Решихме, че вероятно е прав.

Ако някой студент не приемаше обвиненията на Айн само въз основа на писменото й изявление, пламенните последователи на Айн му заявяваха строго, че си позволява да предизвиква преценката на автора на „Атлас изправи рамене“. Когато един от клиентите на Алън Блументал изявил желание да се срещне с мен и да чуе и другата страна, Алън му заявил: „След статията на госпожица Ранд вече няма друга страна“. Започнах да чувам за клиенти, изгонени от терапията на Алън, само защото отказвали да приемат, че Айн Ранд е напълно права. Чух подобни истории и за клиенти на Харк Холзър, включително и такива, обвинени в отклонение от военна служба, чиито защитник беше той. Хората им казвали: „Значи искате да осъдя човек без никакви твърди и обективни доказателства — човек, който има огромен принос към живота ми?“ А отговорът бил: „Искаме от вас да демонстрирате лоялност към Айн Ранд и обективизма“.

Всеки, който изразеше резерви, че Айн Ранд е права в конфликта си с Натаниъл Брандън, беше обявяван за враг. Десетилетни приятелства се разпадаха по този повод, разтрогваха се бракове, разделяха се семейства. Доскорошни любовници спираха да се познават.

От различни места чувах какви ли не слухове. „След като се разделиха с Айн Ранд, Натаниъл Брандън ще потъне в забрава“. „Айн Ранд казва, че Нейтън бил жиголо“. „Брандън е крадец“. „Брандън се занимавал с обективизъм само за пари“. „Брандън е наранил Айн Ранд, и това е достатъчно, за да го осъди човек“. „Брандън ще стане просяк, свършено е с него“. „Единственото морално нещо, което може да направи Нейтън сега, е да се самоубие“.

„Никой не бива да обсъжда ситуацията с Натаниъл Брандън или Барбара Брандън“. Това беше посланието, пуснато по веригата от Айн, предадено първо на Ленард Пейкоф, на Алън и Джоан Блументал и на Ханк Холзър, сетне на студентите, читателите и на цялата все по-широка мрежа от почитатели. Някои хора се подчиниха. Други — не. Някои дойдоха при мен и аз отговарях на въпросите им според силите си. Не им казвах за връзката си с Айн. И все пак, когато им казвах онова, което щяха да прочетат в публикувания ми „Отговор на Айн Ранд“, мнозина от тях се досещаха.

Когато хората ме питаха дали имам нещо против да говорят и с другата страна, аз ги насърчавах да го направят. Подтиквах ги да говорят с Ленард Пейкоф; той защитаваше Айн и изобличаваше мен толкова истерично, че бях сигурен, че ще ми спечели привърженици. Това се повтаряше непрестанно. Хората ми казваха: „Ако бяха прави, по устата на Ленард нямаше да избива пяна“. Смеех се при тези думи и не спирах да повтарям на всеки новодошъл:

— Не слушайте само мен, поговорете и с Ленард Пейкоф.

— Тази война — казах на Патриша аз — ще разцепи обективисткото движение. Възстановяването му ще отнеме дълго време. Може да трябват и две десетилетия, може да се наложи да се появи цяло ново поколение читатели, за да се излекуват всички рани — стига тогава да има кой да ги поведе.

— Защо хората ги е грижа чак толкова? — попита тя. — От какво се вълнуват?

— Защото за тях Айн и аз бяхме доказателство, че обективистките възгледи са осъществими. Бяхме доказателството, че това не е просто мечта. А сега ще бъдат принудени или да застанат зад Айн като безкритични и конформистки настроени истински вярващи, или ще трябва сами да премислят философията, без родителски фигури, които да им помагат. Ще трябва да преценят наново доколко е валидна. За тях това също беше денят на Страшния съд.

— Според теб какво ще стане с обективисткото движение?

— В краткосрочен план вероятно ще западне донякъде. Дългосрочно обаче мисля, че ще има сериозно влияние върху културата и политиката и че ще постигне най-голям ръст след смъртта на Айн.

— „След смъртта на Айн“… Мислил ли си какво ще почувстваш тогава?

— Вече го чувствам.

Продължихме да говорим за Колектива и предсказанията ми за бъдещето. Казах й:

— За известно време всички ще се сближат, ще станат по-мили един към друг. Айн ще бъде особено любвеобилна, за да си осигури лоялността им. Някои ще се опитат да натрупат точки, като изличат всеки лош спомен за мен или Барбара и подчертават непрекъснато правотата й. Ще има безкрайни обсъждания на психология, ще се появят всевъзможни теории, основно от страна на Айн. След това, до каквато и идея да стигне, само след седмица ще я замени с друга. Накрая ще подлуди Колектива с психологизирането си. Един Господ знае какво ще напише за мен в дневника си (води си дневник от години), но съм сигурен, че то едва ли ще е мотивирано от съображения за истинност.

След години научих колко точни са били предсказанията ми. Айн беше прекарала много часове в спекулации по мой адрес пред Колектива. Чух, че е изписала доста лични страници за моята „психология“ и „психоепистемология“. Била направо вманиачена по въпроси като: бил ли е Нейтън винаги зъл, или по време на връзката ни е настъпила някаква странна трансформация? Ако винаги е бил порочен, как е могъл да заблуди всички? Как е успял да овладее обективизма толкова добре, ако всъщност не го е било грижа за идеите? Само че и дума не беше обелила пред Колектива за връзката си с мен. Тъй като я познавах добре, бях сигурен, че в личните си бележки, които не бяха предназначени за очите на Колектива, тя ще пренапише историята на нашата връзка, за да обясни и оправдае собствените си „погрешни преценки“ и да разкаже за моето „подхлъзване към злото“.

Казах на Патриша:

— Не знам колко ще трае всичко това, но Колективът няма да остане задълго заедно. Един по един ще си тръгнат или ще ги изхвърлят, по една или друга причина. Холзър няма да се задържи дълго — твърде груб е. Семейство Блументал също няма да се задържат дълго — от самото начало мястото им не е в тази среда, дори и в най-добрите им моменти. Илейн и Хари също няма да се задържат — рано или късно присъщият им здрав разум ще се разбунтува. Може би един ден отново ще бъдем приятели. Не знам дали Мери Ан Рукавина ще остане с Айн или не. Не виждам как Алън Грийнспан ще скъса с Айн, нито пък тя с него. Предполагам, че след известно време той просто ще започне да изчезва лека-полека, без да обяви официално прекратяване на връзките. Ленард Пейкоф обаче ще остане, защото няма своя самоличност, отделна от връзката му с Айн.

Споменавах тази прогноза неколкократно по време на лекциите си, защото исках да се запомни. Оказах се напълно прав.

В по-късните години Ленард щеше да бъде помазан за „интелектуален наследник“ на Айн, както и за финансов наследник, и щеше да се обгради с група от истински вярващи. Заедно щяха да се издигнат до нови висоти на истерията и жестокостта при изключването на отклонили се от правия път хора или на такива, които задават опасни въпроси. Докато осребряваше завещанието на Ранд, Ленард щеше да прояви изобретателност, която малцина предполагаха, че притежава. Така например той публикува някои дълбоко лични бележки на Айн, взети от дневниците й, които тя никога не е искала да показва пред света. Останах с впечатлението, че след години на раболепие в услуга на Айн е дошло време за разплата. Ленард чувстваше, че има право на това.

Един следобед към края на октомври, малко преди с Патриша да тръгнем за Калифорния, имах телефонно обаждане от Далас от човек, когото не познавах. Разбрах, че е доста заможен бизнесмен, който беше дълбоко убеден във важността на посланието на обективизма за цивилизацията.

— Не можете да изоставите всичко това, господин Брандън. Приятелите ми и аз сме готови да съберем колкото пари сметнете, че са необходими за основаването на нова организация, където и да е в страната, в която да се преподава обективистката философия.

Бях смаян.

— Не сте ли чули, че госпожица Ранд ми отне правото да бъда говорител на обективизма?

— Започнах да ви се възхищавам не защото госпожица Ранд ми е казала и не смятам, че ще спра по същата причина. Не бих си позволил да спекулирам какво се е случило с тази жена, ако и да имам определено мнение по въпроса, но вие бяхте най-великолепният преподавател, когото някога съм срещал, и работата, която започнахте, все още чака някой да я свърши.

Аз му благодарих и казах:

— Сега вече имам собствен живот, който отива отвъд Айн Ранд и обективизма. Съгласен съм, че някой трябва да свърши тази работа, но тя вече не е мой проблем.

— Тогава какво искате за себе си?

— Личен живот.

Не се притеснявах особено за това как ще се възстановя професионално или финансово. Щях да се свържа с хората от пощенския списък на Института (който Барбара предвидливо беше копирала), живеещи в района на Лос Анджелис, и да ги уведомя, че започвам практика като психотерапевт; знаех, че разписанието ми ще се запълни доста бързо. Всичко, което Айн или нейните поддръжници можеха да направят, вече нямаше никакво значение. Джон Хоспърс, който вече оглавяваше Философския факултет в Университета на Южна Калифорния, ми беше уредил работа като преподавател по философски основи на биологичните и психологическите науки. Умът ми беше пълен с планове за бъдещи книги.

Основното предизвикателство, което ме очакваше в Калифорния, беше не икономическо, а интелектуално и духовно. Бях изправен пред задачата да премисля философските си убеждения до самата им основа и да намеря ново определение за живота и целите си извън контекста на отношенията ми с обективизма и Айн Ранд. Знаех, че ще имам нужда от време. На тридесет и осем годишна възраст аз трябваше да изградя нова основа за съществуването си и да му намеря нова посока. Чувствах вълнение и вдъхновение пред тази перспектива.

Сутринта на 31 октомври 1968 г. с Патриша слязохме за последен път с асансьора в сградата на Тридесет и четвърта улица №120. Долу ни чакаше кола, която да ни откара на летището.

Аз застанах на улицата и погледнах нагоре. На шестия етаж беше апартаментът на Айн, на петнадесетия — този на Барбара. Помислих си за всичко, което оставям зад гърба си, и почувствах невероятната тържественост на момента. Изпитвах огромна, екстатична празнота в себе си, празнотата на неограничените възможности.

Качих се в колата и хванах Патриша за ръка. Тя се усмихваше. В пълната неподвижност на тялото й се въплъщаваха ведростта и силата на нейния дух. Помислих си какво ми е дала и изпитах благодарност и любов. Знаех, че чете по лицето ми същата мисъл, която и аз виждах в нейното: свободни сме.

Зачудих се кои ли са най-подходящите думи за случая. Махнах на шофьора да тръгва и казах:

— Благодаря, че ме изчака, Патриша.

Епилог

През първата ни година в Лос Анджелис, свободни от външни конфликти и натиск, с Патриша имахме възможността да изследваме и задълбочим връзката си, потвърждавайки и засилвайки онова, което вече интуитивно знаехме един за друг. Чувството, че съм свързан с нея по-силно от когато и да било преди, стана още по-могъщо.

На 7 ноември 1969 г., година след като напуснахме Ню Йорк, с Патриша се оженихме. Решихме да не каним никого на сватбата. Церемонията беше кулминация, която искахме да преживеем сами. Помня спиращата дъха тържественост на жестовете ни, допира на ръката й до моята, когато се връщахме към хотелския си апартамент. Спомням си мисълта, че силата ми се е върнала напълно и че нямам нужда от нищо друго, за да гарантирам бъдещето ни заедно.

— Искам да остареем заедно — казах й. Бях сигурен, че най-лошото е зад гърба ни. Животът ни беше изискано прост, организиран около две основни ценности: работа и любов. — Никакви пречки повече — заявих аз. — Сега вече сме свободни да се занимаваме единствено с важни неща.

— Да остареем заедно — повтори тя. — Има ли нещо по-прекрасно?

Аз веднага започнах псхотерапевтичната си практика и икономическото ми възстановяване беше по-бързо и сравнително безболезнено, отколкото предполагах. Девет месеца, след като пристигнахме в Калифорния, се нанесохме в къщата, където живея и до днес. За мен тя беше символ на свободата ни, на моята победа над миналото. Застанали пред стъклените стени на дневната, ние гледахме града и небето пред себе си.

— Какъв глупак съм бил — казах аз, прегърнал Патриша — да се вкопчвам толкова дълго в миналото. Сега всичко е пред нас.

Будех се сутрин, нетърпелив да започна деня си, и осъзнавах липсата на цялата тежест на задълженията, с които бях свикнал в Ню Йорк. Не трябваше да се чудя как се чувства Айн или пък има ли нужда от мен за нещо. Нямаше организация, за която да отговарям, нямах персонал или режийни разноски. Не ми се налагаше да прекарвам време с хора, които не харесвам. Чувствах как натрупаното напрежение се оттича от ума и тялото ми.

Простите излизания навън — кратко пътуване до океана за обяд, разходка из Бевърли Хилс, еднодневно посещение в Санта Барбара — се превръщаха в жизнерадостни събития. Невероятен лукс беше да седя на бюрото си и да мисля единствено за собствената си работа. Опиянявах се, предвкусвайки вечерта с Патриша и знаейки, че цялото ни време е само наше и че можем да го посветим на каквото си искаме.

Докато работеше като модел в Ню Йорк, Патриша беше изрусила косата си; сега й позволи да се върне към естествения си кестеняв цвят, който предпочитах. Докато се гмуркаше в басейна в задния ни двор, косата й блестеше на слънцето и хвърляше червеникави оттенъци. Аз я прегръщах, измъквах я от водата и я вдигах във въздуха с вик:

— Патриша Брандън!

А тя отвръщаше:

— Натаниъл Брандън, съпруже мой! Натаниъл Брандън!

Говорих на няколко пъти пред обективистка публика и почти винаги бях посрещан с топлота и добронамереност. Понякога Барбара ме придружаваше, стоеше до мен, защитаваше ме от лъжливи обвинения — беше отличен приятел. Това беше ролята, в която се чувствахме най-добре: не на любовници, а на съратници.

Независимо от щастието ни с Патриша имаше моменти, в които ни връхлитаха мъка, гняв или депресия заради сенките на миналото. Имаше сутрини, в които се будех с плътно стиснати зъби и спомен, че сънищата са ме отвели обратно при Айн и при живота ми в Ню Йорк, и чувствах как бесът ме разкъсва. Когато идваха подобни пристъпи, аз не се съпротивлявах. Приемах ги със съзнанието, че са неизбежни и че с Патриша имаме нужда от време, за да се излекуваме.

„The Psychology of Self-Esteem“ беше публикувана от издателство „Наш“ през есента на 1969 г. След това правата бяха откупени от „Бантъм Букс“. Продаденият тираж в целия свят достигна цифрата един милион. Особената важност на самоуважението за човешкото благополучие, пренебрегвана почти изцяло по времето, когато книгата беше издадена за пръв път, днес като цяло се смята за незаменима.

През 1970 г. издадох „Бягство към свободата“, в която изследвах произхода в детството на отрицателните представи на човека за самия него, като привеждах множество казуси. Тази книга отразяваше пробуждащия се интерес у мен към развойните аспекти на психологията, които дотогава почти напълно пренебрегвах. С нея започнах да размишлявам много по-сериозно от преди за ролята на родителите в изграждането — или подкопаването — на здравословното самоуважение.

В онзи период хората ме питаха: „Смятате ли се още за обективист?“, а аз отвръщах:

— Ако под „обективист“ имате предвид човек, който се съгласява с всяка идея или позиция на Айн Ранд, то тогава със сигурност не съм обективист. Ако обаче имате предвид човек, който приема същността на нейната философия — върховенството на разума, противопоставянето на всяка форма на ирационалност, етика на рационалния или просветения личен интерес в противовес на защитата на саможертвата, индивидуализъм, противопоставен на колективизма, неотчуждаеми права, политическа и икономическа свобода, либерален капитализъм в противовес на всякакъв етатизъм — тогава да, обективист съм.

Понякога се усмихвах и добавях:

— Трябва да знаете, че според Айн Ранд аз не съм никакъв обективист. Може би съм неообективист.

През годините срещах много мъже и жени, които в името на идеализма си, било обективистки, било друг някакъв, разпъваха на кръст емоционалния си живот, за да го приспособят към ценностите, които изповядват. Това неизбежно води до отричане от самия себе си, в което хората, занимаващи се с обективизъм, са стряскащо добри, независимо от приказките им за „себичност“. (Днес като че ли това важи с по-малка сила.) Докато слушах историите им, си мислех за собствената си история и за това какво съм научил от нея. В терапията и лекциите си казвах:

— Никой не е успял да се развие до по-високо стъпало, като отрича и проклина онова, което наистина е.

Вече виждах колко важно е една личност да приеме себе си, за да си изгради здравословно самоуважение.

„The Disowned Self“, книга, която издадох през 1972 г., представлява изследване на широко разпространения проблем за самоотчуждението, при който индивидът се изолира от най-дълбоките си емоции и от най-големите си възможности. Тази книга, която е един вид продължение на „The Psychology of Self-Esteem“, премества акцента от чисто познавателните аспекти на развитието на самоуважението към един по-широк контекст, включващ чувства, емоции и проблеми, свързани със самоотчуждението чрез отричане и репресия. Целта ми беше не да заместя, а да допълня по-ранното съчинение. „The Disowned Self“ най-добре илюстрира каква терапия практикувах през седемдесетте години.

Докато пишех книгата, мислех почти непрекъснато за някогашните си студенти в Института — все едно им пишех писмо. Като им предлагах по-добър поглед върху емоциите и наблягах на това колко важно е човек да приеме себе си, аз се надявах да поправя някои от вредите, които можеше да съм им причинил.

В същия този период се върнах обратно в университета и през 1973 г. получих докторската си степен от Калифорнийския институт за следдипломна квалификация.

Когато размишлявам за първите години в Лос Анджелис, споменът, който е останал най-траен в паметта ми по отношение на собственото ми развитие, беше пробуждането на усета ми за някаква вътрешна сила, която беше много по-силна, отколкото в Ню Йорк. Обичах психотерапията, обичах да експериментирам с нови и различни процедури и се вълнувах от резултатите, които постигах. Нищо не ме привличаше повече от процеса на промяна в човешките същества.

След като публикувах „The Disowned Self“, ако и да продължавах да си водя бележки, не издадох нищо цели седем години.

— Уча толкова бързо и толкова много — казах на Патриша тогава, — че известно време не искам да публикувам нищо. Струва ми се, че докато завърша някоя книга, вече ще съм я надраснал значително.

Освен теоретическата ми работа за самоуважението и, разбира се, за обективизма, за кратко станах известен с една техника, която бях разработил, за да помогна на човека да разбере себе си, да се изследва, да се приеме и излекува. Беше процедура с довършване на изречения, която за пръв път описах в „The Disowned Self“, след което я усъвършенствах и я преподавах на семинарите си. Не бях измислил техниката, но бях разширил значително възможностите й, като й бях намерил нови приложения. След години я усъвършенствах допълнително в „If You Could Hear What I Cannot Say“ (1983) и „То See What I See and to Know What I Know“ (1986). Основната идея е да дадем на клиента едно недовършено изречение и да поискаме да го повтаря многократно на глас, като всеки път го довършва по различен начин. Умението се състои в избора на такива изречения и в изграждането на структура от тях, дори понякога на много дълга поредица от фрази. То изисква начин на мислене, който трябва да е фин, сложен и непряк, използващ подсъзнателни асоциации, в опит да се достигне до знания и ресурси, които клиентът може и да не осъзнава. Получавах много покани да демонстрирам техниката и да обяснявам как точно я използвам. Почти всяка седмица в една или друга от групите ми по психотерапия имах гости, психолози или психиатри, които искаха да ме наблюдават как работя. Доставяше ми удоволствие да гледам удивлението им от възможностите на този подход. Той си остава най-простия и бърз инструмент, който познавам, за достъп до блокирани или отчуждени части от личността. Процедурата може да се интегрира в практически всеки вид терапия и повечето от по-късните ми книги по психология съдържат илюстрации за нейната мощ.

Не ми липсваше светът, който бях оставил в Ню Йорк, но понякога ми липсваше интелектуалната му интензивност. Не ми липсваше Айн като човек (или поне не често), но ми липсваше стимулът от философските ни разговори в техния разцвет. Не ми липсваше Колективът, но понякога ми липсваше чувството за общност, което споделяхме.

Като размишлявам за връзката си с Айн виждам, че съм искал да имам до себе си някой по-възрастен, който да ме научи на едно или друго, да ми помогне да разбера света и живота и да бъде моя опора, докато оформям собствената си идентичност. Исках герой, на когото да се възхищавам. Не знаех, че съм искал точно това. Докато растях, си казвах, че нямам нужда от никого. Тъй като потисках нуждата, властта й над мен ставаше все по-голяма и ме заслепяваше за опасностите във връзката ми с Айн, които при други обстоятелства вероятно щях да видя.

През първите години в Калифорния Барбара ме упрекваше, че не осъждам остро Айн. Въпреки че отношението й след това омекна значително, в периода след раздялата тя беше на мнение, че Айн е чудовище, което влияе изключително гибелно на всички. „Не разбираш ли, че си нейна жертва“ — повтаряше ми тя. Аз казвах, че според мен нито аз, нито който и да е в Колектива е „жертва“ на Айн и че по принцип ме интересува повече да разбера корените на собственото си поведение, отколкото да губя време в мислене колко ужасна е Айн. Имаше моменти, в които за кратко разменяхме ролите си; тя започваше да проявява повече симпатия към Айн, а аз — по-често да я осъждам. Но като цяло обикновено тя проявяваше по-твърдото отношение.

Казвах, че предизвикателството във философията на Айн е да не горим суровото покрай сухото, не просто да се бунтуваме срещу всичко, което сме научили, а да отделим време и да премислим идеите си, за да не изгубим нещо ценно. Барбара не можеше да отхвърли това. Аз се притеснявах, защото виждах хора, занимаващи се с обективизъм, които бяха наранени и разочаровани от развода на философските си родители, които се бунтуваха срещу философията като цяло и захвърляха всякакъв сериозен интерес към идеите, превръщайки се в огорчени циници.

В ретроспекция трябва да кажа, че ако и с Барбара да имахме различия, и двамата бяхме донякъде прави. Аз бавно осъзнавах разрушителната страна от характера на Айн. По отношение на нея тя заслужаваше — по собствения си морален кодекс — изключително строго осъждане заради лицемерието, безчестието и мегаломанията си. Но аз също бях прав да настоявам, че самоизследването трябва да бъде приоритет номер едно, и да предупреждавам за опасността от изоставянето на философията.

В „Страстта на Айн Ранд“ Барбара разказва, че малко след разрива гневът й към Айн утихнал и любовта й отново взела връх. Всъщност ние поддържахме различията си относно това как трябва да се отнасяме към Айн в продължение на единадесет години. Една вечер през 1979 г., в моята дневна и в присъствието на поне петнадесет души, Барбара започна да говори с много болка и гняв за пореден път как Айн почти е съсипала живота й.

Аз отдавна бях признал какви са били ползите за мен, които са ме карали да остана с Айн (в тази книга всички те са подробно описани), и се надявах Барбара поне да се замисли за собствените си мотиви. Проведохме разгорещен разговор, в който, трябва да призная, тя накрая призна как е била облагодетелствана: от позицията, която заедно с мен заемаше като ръководител и преподавател, от обожанието, което получаваше, от опияняващата егото идея, че участва в създаването на история, от чувството, че съществуването й има уникално морално значение за обективистката кауза, както и от простичкия факт, че се е наслаждавала на личното приятелство и доверие на една жена, която е смятала за един от най-великите мислители в света. След това започна да говори за Айн с повече симпатия и с по-малко гняв. Още залиташе към предишната си гледна точка, но вече не чак толкова често.

През следващите години тя започна да разглежда себе си като защитник на Айн Ранд, а мен — като враг. Гледната й точка се беше обърнала за пореден път. Все пак тя изрично ме помоли в тази книга да заявя от нейно име, че вече не ме смята за враг на Айн.

Понякога, когато с Патриша разговаряхме за бъдещето, виждах по лицето й да преминава почти недоловима сянка. Когато я попитах какво има, тя ми каза:

— Не знам. През целия си живот се боря с чувството за надвиснала гибел, с което майка ми ни отгледа. Това е чувство за някаква ужасна катастрофа — земетресение, война, някакъв друг катаклизъм, — която ще разруши всичко. Боже, как мразя такива работи! Понякога, когато съм много щастлива, както съм сега с теб, този спомен се връща за миг, като нещо студено и зло, което ме преследва. Сетне изведнъж изчезва и пак всичко е наред.

Не бях виждал това у нея преди и не знаех какво да мисля. Прегърнах я, за да създам около нея малък, безопасен остров. Тези кратки моменти обаче като че ли изчезваха почти веднага и тя отново ставаше бързата, енергична и усмихната Патриша. Често казваше:

— Толкова те обичам, че чак се плаша.

Знаех какво има предвид; силата на собствените ми чувства понякога плашеше и мен. Никога преди не бях изживявал такова щастие. Тогава обаче се усмихвах и казвах:

— Че от какво има да се плашиш?

Така и не спрях да мисля за философията на Айн и за аспектите в нея, които имаха нужда от допълнителни разсъждения. Спирах се основно на неадекватното внимание, което обръщаше на добронамереността, на взаимопомощта, щедростта и обикновеното мило отношение като желателни от етична гледна точка елементи. Ако животът наистина е стандарт за това кое е добро, тези въпроси в никакъв случай не са второстепенни и заслужават по-видно място в обективистката доктрина. Познавах мнозина обективисти, които разбираха това, практикуваха го в личния си живот и смятаха, че във философията поведението им се разбира от само себе си, ако и Айн да беше доста мълчалива по темата. Ако я беше разработила пълноценно, мисля, че хората по-лесно щяха да разберат какво има предвид под „рационален егоизъм“.

Мислех си за идеята на Айн за справедливост. Едно от най-значимите неща, които казваше по този въпрос беше, че трябва да мислим за справедливостта не само спрямо виновните, но и с оглед на това да оценяваме доброто, да признаваме и възнаграждаваме доблестта. В „Атлас“ тази тема е централна. Само че Айн често подтикваше последователите си „да не сдържат презрението си пред човешките пороци“. Оттук идваше и изключително грубият език, с който тя и последователите й охарактеризираха действия, които не одобряват. След нашата раздяла аз осъзнах с особена острота, че дори хората да правят нещо лошо, дори да се държат ирационално и да допускат морални грешки, ние няма да ги поведем към добродетел и рационалност, като ги заливаме с презрение. Няма да ги направим по-добри, като им казваме, че са отвратителни. Ако целта е да се постигне положителна промяна, необходима е по-добра стратегия от нападките и яростното осъждане.

Тъй като непрекъснато ме молеха да излагам гледната си точка по отношение на философската система на Айн, аз започнах да осъзнавам, че Айн всъщност не е формулирала пълноценна философска система, а само е заложила нейните основи. Някои от елементите бяха запълнени в подробности, докато други си оставаха неясни или напълно отсъстваха. Тя предлагаше цялостно виждане за мястото на човека във Вселената, за връзката му със съществуването, както и блестяща подкрепа на някои ключови идеи (например възгледите й за формирането на понятия, метаетиката й, моралът на личния интерес и оправданието й за естествените права) и няколко невероятни прозрения по широка гама от философски въпроси (естеството на възприятията, ирационалността на конвенционалната етика, стойността и значението на изкуството, добродетелите на свободата и злините на етатизма).

Разглеждайки творчеството й като цяло мислех, че е права за повечето неща. Творбите й изобилстваха от философска мъдрост, ако и понякога да ме отблъскваше начинът й на изразяване. Смятах, че произведенията й съдържат всички съставки, необходими за разработването на пълноценна философска система — стига последователите й да имаха достатъчно мозък да го направят. Такива са убежденията ми и до ден-днешен.

Несъгласието ми с нея е по-скоро в областта на психологията, където смятах, че за повечето неща греши, особено когато „психологизираше“ опонентите си. Ако и да споделям съпротивата й срещу мистицизма, мисля, че анализът й на „мистичната психология“ не е достатъчно информиран и като цяло е абсурден. По-късно представих своя собствена критика на мистицизма в „The Art of Living Consciously“ (1997).

Един неделен следобед през 1975 г. аз споделях в дома си някои от идеите си относно обективизма с група студенти, които се интересуваха от работата на Айн. Казах им:

— Айн Ранд знаеше много повече, отколкото пишеше. Тъй като съм участвал в безброй философски дискусии с нея и съм присъствал на разговорите й с талантливи професионални философи, знам, че можеше да спори много по-убедително в полза на идеите си и да отговаря на много повече възражения, отколкото личи в творбите й. Мисля, че тя беше много по-добър философ, отколкото повечето хора изобщо подозират. Вярваше обаче, че е достатъчно да хвърля гръмотевиците на вдъхновението си по света, и че всеки достоен ум ще разбере останалото. Достиженията й са огромни. В чисто технически аспект обаче трябваше да даде много повече, ако целта й е да остави след себе си цялостна философска система. Аз обаче не вярвам да е целяла това; тя искаше да формулира само толкова, от колкото имаше нужда за „Атлас изправи рамене“.

Някой ме попита как приемам факта, че Айн е инструктирала издателите си да отстранят всяко споменаване на името ми в „Атлас“ — посвещението на първа страница и думите от корицата, че съм „най-рационалният и независим ум, който някога е срещала“ и неин „интелектуален наследник“. Отговорих, че винаги ще помня радостта и вълнението си, когато тя за пръв път ми каза, че има намерение да посвети романа на мен, и че последвалият й отказ от мен вече не е толкова важен.

— Така или иначе ми е трудно да мисля за нея, без да се натъжавам.

Когато студентите си тръгнаха, аз останах на терасата в градината, прегърнал Патриша, и се взирах в града.

— Щастлив съм — простичко й казах аз. — Наистина съм щастлив. Когато бях юноша, имах две амбиции: да си изкарвам хляба с работа, която ми харесва, и да имам жената, която обичам. От публикуването на „The Disowned Self“ насам мисля, че животът вече нищо не ми дължи. Така де, надявам се, че ще има още много книги и много великолепни години заедно, но ако трябваше да умра сега, мисля, че нищо нямаше да ми липсва.

— Ще ми се и аз да мога да се почувствам така — въздъхна тя. — Усещам го по отношение на теб, но не и по отношение на работата си. Все още се чувствам несигурна какво ще правя в живота си. Най-важното, което научих, откак сме в Калифорния, е нещо, което знаех и преди, но сега го осъзнавам още по-добре. Любовта не е достатъчна. Да живея чрез теб не ми стига. Нищо няма да ме задоволи, докато не открия какво да правя с енергията си, докато не й намеря отдушник, начин да използвам онова, което наистина представлявам. Дали ще го постигна на сцената? Не знам… А кое е най-важното нещо, което ти си научил, откак сме тук?

Аз отговорих:

— Колко гибелно е било да позволя самоуважението ми да стане част от връзката ми с Айн. Каквото и да ме е накарало да й пиша, каквото и да ми е казвало как да говоря с нея, преди още да съм навършил двадесет, каквото и да ме е хвърлило в обятията й и при цялата лудост на ситуацията да ми е вдъхвало увереност, каквото и да ми е позволило да създам Института и да постигна онова, което постигнах в психологията — то си е било в мен преди още да се запозная с нея. Нейният дар се състоеше в това, че ми помогна да го видя. Когато се върнахме в Ню Йорк, тя се опита да го скрие, да ме накара да го забравя. Само че в крайна сметка не успя. Има дарове, които, веднъж дадени, не могат да се вземат обратно.

Патриша отвърна:

— Днес си точно такъв, какъвто те видях в първия момент в Института — само че си много по-отпуснат и жизнерадостен.

Един ден същата есен, докато отивах от кабинета си към асансьора, едно гласче ми каза, че е време да се обадя на Айн.

— И какво се надяваш да постигнеш, като й се обадиш? — попита Патриша, когато споделих с нея на вечеря.

— В известен смисъл не очаквам нищо. Не мисля, че Айн ще иска да говори с мен. По всяка вероятност ще затвори. Мисля си за всички години в Ню Йорк, когато можех да бъда напълно откровен с нея, но не бях. Тогава се страхувах, но вече не ме е страх. Не знам дали да й се обадя е правилно и рационално, или пък ще е по-добре да не се обаждам и да оставя миналото на мира. Но ако трябва да избирам, без да съм напълно сигурен, то поне ще знам, че не страх ме подтиква този път. Струва ми се важно да го направя — важно за самоуважението ми, за личността ми през всичките тези години. Няма значение как ще реагира Айн всъщност. Това си е между мен и мен.

— В идеалния случай какво искаш от разговора?

— Не възстановяване на приятелството, а по-добър край — такъв с повече честност и достойнство помежду ни.

Обадих се на Айн една януарска сутрин през 1976 г., когато бях в Ню Йорк, за да водя уъркшоп по психотерапия. Ето как протече разговорът дума по дума:

— Ало?

— Здрасти, Айн. Натаниъл е.

В собствените ми уши гласът ми звучеше спокойно, почти мило, сякаш за да смекчи всеки удар.

— Кой?

Усмихнах се, като я чух рязко да си поема дъх.

— Натаниъл.

Сетне тя каза с прокурорски тон, който все още помнех добре:

— С кого разговарям, моля?

— С Натаниъл Брандън.

— Не мислиш наистина, че искам да говоря с теб, нали?

Все това познато презрение, запазено за враговете.

— Ами не знам. Но си мисля, че би било загуба и за двама ни, ако не го направиш. Мисля, че има неща, които трябва да си кажем, та се надявах, че можем да поговорим.

Грозен кикот.

— Нищо подобно. Довиждане.

И затвори. Аз се разсмях, затанцувах из хотелската си стая, облекчен от огромен товар. Дръпнах една от бланките на хотела и записах всяка дума. След това се обадих у дома и казах на Патриша какво е станало.

— Как се чувстваш? — попита тя.

— Точно както звуча — прекрасно! Беше странно, дори когато набирах номера й, се чувствах абсолютно ведър, почти замаян, сякаш го правех, само защото трябва, а не за да приключа нещо веднъж завинаги. Но все пак то свърши. Чувствах го, но все пак исках да бъда сигурен, и вече получих окончателното потвърждение.

С това обаче не свършиха нито размислите ми за Айн, нито усилията ми да разбера собственото си поведение в нашата връзка. Все по-ясно виждах как се е изкривявала личността ми в нея. Понякога беше трудно да подредя собствените си мисли, чувства и отговори и да направя разлика между тези, които бяха наистина мои, и другите, които представляваха всъщност гласа на Айн, който говореше чрез мен и ми влияеше също както преди. Започнах да оценявам важността на отделянето и индивидуализирането, не само в ранното детство, но и на всеки стадий от човешкото развитие. Не се бунтувах срещу важните неща в обективизма, но се научих да питам: какво още е вярно?

С напредъка на разсъжденията си аз почувствах в мен да се надига духовност, която нямаше нищо общо с религията. Имаше обаче много общо с любовта. Любов към живота и жизнената сила, чиито проявления виждах навсякъде около себе си. Любов към света като чудо, магия и безгранични възможности. Любов към лицето на Патриша в светлината на ранното утро, когато си мислех какъв невероятен късметлия съм. Любов към всички обикновени ежедневни дейности, които поддържат нашето съществуване.

Една вечер през 1975 г. с Патриша вечеряхме с Дейл Васерман и съпругата му Рамзи. Аз говорех с нея, а Дейл и Патриша говореха за театър. Вниманието ми се раздвояваше между собствения ми разговор и това да надавам ухо към другия край на масата, защото и двата бяха интересни. Когато Дейл разсъждаваше за пиесите, които е писал, например „Човекът от Ла Манна“ или „Полет над кукувиче гнездо“, или пък за трудностите пред тяхното поставяне, аз винаги проявявах интерес. Той понякога признаваше, че не харесва особено актьорите като група, но винаги оказваше гореща подкрепа на Патриша. Тя дълго бе говорила с него напълно откровено, когато той й каза:

— Сигурна ли си, че искаш да останеш актриса? Мислиш твърде много за актриса. Умът ти работи по начин, който е по-характерен за писател или режисьор.

След около месец Дейл ми се обади да каже, че Свободният шекспиров театър в Лос Анджелис ще поставя „Макбет“. Предложи Патриша да се яви на прослушване за ролята на Лейди Макбет. Тъй като нямаше опит с Шекспир, тя беше колкото поласкана, толкова и изненадана. Когато каза, че не се смята за достатъчно квалифицирана, Дейл й каза тежко:

— Патриша, просто го направи.

Даде й името на режисьора, Дейвид Алегзандър (тя го познаваше) и й каза, че ще му се обади, за да я представи. Оттам нататък трябваше да се справи сама.

Викаха я на прослушване три пъти. Дейвид и останалите били впечатлени от работата й, но се чудели дали няма да е по-добре да ангажират някое „име“. След третото прослушване й казаха, че получава ролята.

Пиесата беше приета добре и Патриша получи куп комплименти за представянето си. Докато я гледах на сцената си мислех, че с Шекспир Патриша най-сетне е открила себе си като актриса. Спомням си как един преподавател по английска литература говореше екзалтирано пред мен за дълбочината и оригиналността, с която тя интерпретира ролята си, и искаше да знае кой я е обучавал.

По-късно същата година прочетохме, че в „Лос Анджелис Мюзик Сентър“ се подготвя сериозна постановка на „Макбет“ с Чарлтън Хестън и Ванеса Редгрейв в главните роли. Първото представление трябваше да е в началото на 1976 г. Преди още Патриша да успее да провери какви са възможностите за прослушване за по-малка роля, нейният агент от „Уилям Морис“ й се обади да я уведоми, че продуцентът се е свързал с него и иска Патриша да се яви на прослушване за ролята на Лейди Макдъф, както и за дубльорка на Редгрейв.

Бързо я наеха. Джон Айрланд играеше Макдъф. Режисьор беше Питър Уд. По-късно разбрахме, че се е очаквало Редгрейв да се разболее по някое време и че Патриша е била наета специално, за да поеме ролята на Лейди Макбет, ако се наложи.

След няколко седмици точно така и стана. Една сряда сутрин през февруари Патриша получи обаждане с нареждане веднага да отиде в театъра и да се подготви за дневно представление; Редгрейв беше болна и Патриша щеше да играе Лейди Макбет. Исках да отменя всичките си часове, за да мога да отида същия следобед, но Патриша ме помоли да изчакам вечерното представление с думите, че дотогава ще се е овладяла по-добре. Тъй като не исках да добавям допълнително напрежение, аз се съгласих. Веднага след следобедния спектакъл тя ми се обади и с неподправен възторг каза, че всичко е минало прекрасно и безпроблемно. Всички били приятно изненадани, Хестън и останалите в екипа непрекъснато я хвалели, а Питър Уд изглеждал доволен.

Никога няма да забравя как седях в театъра същата вечер и гледах колко авторитетно и страстно играе Патриша. През целия си живот бях изпитвал силен копнеж да се възхищавам, и особено когато ставаше дума за любов. Този копнеж изглеждаше сега напълно удовлетворен. Обичам те, безмълвно й казвах аз и чувствах емоционалната планина, започнала с първата ни среща в Института и израснала до представлението тази вечер.

Когато останахме насаме след това, аз й казах какво съм изпитал, докато е била на сцената:

— Толкова се гордея с теб. Изпитвах благоговение пред това, което правиш. Увереността ти беше великолепна. Във всяко твое действие, до най-малкия жест, имаше някаква екстатична осъзнатост. Усещаше се и в най-изпълнените със страдание сцени, също както се усеща и в целия ти живот. Толкова те обичам.

Редгрейв не се върна до края на седмицата и Патриша игра Лейди Макбет до събота вечер. След това се върна към ролята на Лейди Макдъф. Критиците бяха поканени отново да я гледат, и въпреки че Чарлз Чамплин от „Лос Анджелис Таймс“ имаше известни резерви към продукцията като цяло, той сравни в положителен смисъл изпълнението на Патриша с това на Редгрейв.

С тъга се чудех дали изобщо някога отново ще има шанса да изиграе толкова удовлетворяваща роля и как ще се почувства, когато й се наложи след това да се яви на прослушване за някоя от ролите в киното или телевизията, които обикновено се предлагаха тогава.

Тя също мислеше за бъдещето си. Осъзнаваше емоционалната цена — както за себе си, така и за връзката ни — на една актьорска кариера. Не беше особено оптимистична по отношение на това да намери удовлетворяващи я ангажименти в Лос Анджелис, а не искаше да търси другаде, защото не искаше да се разделяме за дълго.

— Чувствам се като в затвор — казваше тя.

Преди последния си ангажимент в „Макбет“ беше решила да се запише в „Антиок Колидж“, първо, за да получи бакалавърска степен, а после и магистратура по психология. Още от Ню Йорк искаше някой ден да завърши образованието си и не беше променила намеренията си заради „Макбет“.

Веднъж я попитах:

— Какво е за теб актьорската игра?

Тя се замисли за момент и каза:

— Обичайната реалност е твърде бавна. В изкуството всичко е сбито, стилизирано и сведено до голата си същност. Така че когато играя, живея в свят, в който няма нищо случайно, всичко си има цел, всеки жест и дума значат нещо, животът върви на бързи обороти, всичко е много по-интензивно. И тъкмо това ми се струва моето естествено състояние.

На 7 ноември 1976 г. празнувахме седмата годишнина от брака си. Бяхме се запознали преди почти шестнадесет години.

— Гледах те — с усмивка каза тя — и си мислех: никога няма да го имам. Ще трябва да си остане абстракция.

— Гледах те — отговорих аз — и си мислех, че съм напуснал реалността и сънувам.

През февруари Патриша получи обаждане от театър „Олд Глоуб“ в Сан Диего, с което я уведомяваха, че се планира Шекспиров фестивал и я канеха на прослушване. Чакаше това събитие от година. Тогава основният конфликт в живота й, този между любовта и кариерата, бързо излезе на преден план. Ако приемеше, щеше да има възможността да изиграе Кейт в „Укротяване на опърничавата“ и Гертруд в „Хамлет“, както и още една малка роля в трета пиеса. Тази перспектива я изпълваше с възторг. Само че ангажиментът означаваше да остане далеч от Лос Анджелис за шест месеца — пет месеца в Сан Диего и един в Скотсдейл, Аризона.

И двамата мислехме, че на всяка цена трябва да се яви на прослушването.

— Ако получиш тази работа — казах аз — ще идвам до Сан Диего всеки уикенд. Ще се справим някак. Това е толкова важно за теб.

Тя се обади в „Антиок“ и оттам я увериха, че при нужда може да си вземе отпуск без академични наказания.

Междувременно аз влагах цялата си жар в мой собствен проект.

Още от началото на кариерата ми основните ми интереси бяха насочени към самоуважението. Откак бях дошъл в Калифорния, се опитвах да установя какво може да се постигне при работа в групи. През пролетта на 1976 г. започнах да обмислям провеждането на терапевтично — образователна програма, която да може да включи между сто и двеста участника едновременно. Целта беше да стимулирам психологически растеж, особено в областта на самоуважението. Уъркшопът щеше да се казва „Интензив“ и да трае три дни и половина.

За мен това беше възможност да създам събитие, което да съчетава дидактични елементи, т.е. преподаване, участие, учене чрез личен опит, както и процеси, целящи да повишат осъзнатостта, да стимулират хората да приемат самите себе си и да ги доведат до по-голяма готовност да се изразяват и утвърждават, както и да се развиват в етична насока. Исках да отведа участниците на пътуване, което да отразява ключовите елементи от собствената ми еволюция.

Първоначално проектът хем ме привличаше, хем ме плашеше. Знаех, че ако курсовете успеят, мога отново да се окажа принуден да създам организация, а харесвах твърде много простотата на живота си с един кабинет и една секретарка. Страхувах се, че „Интензив“ може да набере собствена инерция и да се превърне в център на професионалния ми живот, като изисква повече време, отколкото бях склонен да отделя за това. Беше ли възможно психологическите истини, които ме интересуваха, да бъдат ефикасно предадени чрез такъв курс по начин, че наистина да променят нечий живот? Можех ли да създам преживяването, което очаквах, да го свържа с всичко, което съм научил?

Когато се замислих за курса, озаглавен „Самоуважението и изкуството да живееш“, и за това какво исках да съдържа, се сетих за собствената си борба, откак бях напуснал Ню Йорк, за да се освободя от стари перспективи, които вече не служеха за нищо, да се освободя от гняв и болка, да започна да усещам по-добре собствените си нужди, да проявявам повече емпатия към другите, да бъда по-балансирано и цялостно човешко същество. И за миг не съм си представял, че процесът е завършил. Още бях твърде напрегнат, още бях твърде нетърпелив и дистанциран, ако и да не исках да съм такъв, и със сигурност не бях в хармонична връзка със собственото си тяло. Мислех си, че с този курс ще направя стъпка напред и в собственото си развитие, както и в това на студентите си.

Вечерта на 17 март 1977 г. за пръв път проведох в Лос Анджелис „Самоуважението и изкуството да живеем“. Групата се състоеше от около сто седемдесет и пет слушатели. Асистентите, пръснати из залата, бяха мои студенти по психотерапия. Патриша и баща й седяха сред слушателите. Курсът беше източник на емоционална енергия за всички, включително и за мен. Чувствах, че съм постигнал нови висоти на ефективността в работата си с хора и в това да ги подтиквам към промяна, и бях силно развълнуван от множеството прояви на откровеност, самокритика и личностно израстване, пред които се изправих. Работи! — мислех си триумфиращо аз.

— Какъв невероятен пробив! — щастливо каза Патриша в края на уикенда. — Сякаш съм преживяла най-фантастичния скок в собственото си развитие — като че ли съм постигнала ново ниво на независимост.

Двама студенти, които ме познаваха още от Института, дойдоха да ми кажат колко съм се променил.

— Цялата ви предишна енергия се е върнала — каза единият от тях, — само че сега сте човек.

На следващата сутрин, докато Патриша още се излежаваше, аз седнах до нея и с неочаквано избликнали сълзи й казах:

— В каквото и да съм се превърнал, за да постигна онова, което видя вчера, аз виждах непрекъснато онзи Натаниъл Брандън, който се отразяваше в очите ти, когато беше на двадесет и една и идваше в Института. Ти ми даде този образ и ми помагаше да го постигна през всичките тези години. Каза ми веднъж, че аз съм твой защитник. Разбираш ли, че и ти си ме защитавала непрекъснато?

Тя слушаше с израз на тиха благодарност и гордост — същото, което изпитвах и аз.

След седмица неколцина приятели ни поканиха да отидем с тях за няколко дни на ски в Аспен. Първоначално мислех да замина сам, защото Патриша закъсняваше с разни задачи за университета, но в последния момент реши да дойде с мен; ако получеше работата в „Олд Глоуб“, щеше да мине доста време, преди да може да си позволи друга ваканция. Така или иначе тя се разкъсваше между обучението и подготовката за прослушването и беше изтощена; очите й светеха по начин, който ми казваше, че отдавна е надхвърлила всякакви граници. В момента с безпокойство очакваше окончателното решение на театъра, което щеше да дойде чак след седмица.

Докато летяхме към Аспен, аз се усмихнах, като я видях да пише в дневника си. Водеше си дневник от малка и продължи да го води по време на връзката ни. За моя изненада същата вечер се съгласи да ми покаже няколко страници — нещо, което никога не беше правила преди.

„Натаниъл се е излегнал, спокоен и ведър, скоро ще заспи и ще потъне в собствения си малък рай. Ръката му, която обхваща бедрото ми, скоро ще се изплъзне… Имам работа и ще я свърша, но не искам да седя сама в голямата си празна къща и само да копнея да съм с него… Ръката се отпусна. Липсва ми топлината й. Ще си я взема обратно и ще си правя с нея каквото си искам.“

Аз я прегърнах и й казах колко съм щастлив, че е решила да дойде с мен.

От няколко години знаехме, че има лека епилепсия, вероятно в резултат от ограничения кислород, докато е била единадесет дни в инкубатор. На три пъти през последните десет години беше получавала пристъпи и беше губила съзнание за минута-две; това беше единственият симптом. Казваха ни, че състоянието й лесно може да се контролира с лекарства. На втория ден от пътуването я видях да поглежда с известно притеснение шишенцето — беше взела последното си хапче. Беше тръгнала с мен съвсем неочаквано и не беше забелязала, че не е останало много от лекарството. И двамата не разбирахме, че ако човек пие редовно такива лекарства, не е добре да спира изведнъж, тъй като това може да смъкне прага на дразнителите, които да отключат пристъп. Невероятно, но никой не ни го беше казал и аз го научих едва много по-късно.

През деня карахме ски. Патриша караше по-бързо от мен, и то на по-трудни писти. Обикновено се спускаше първа и ме чакаше долу, размахвайки щеката си, сякаш ми казваше окуражително: „Нищо де!“. Вечер говорехме за курсовете, за „Олд Глоуб“ и за следването й в „Антиок“. Напрежението, което изчезваше от погледа й на пистите, се връщаше с пълна сила, щом заговорехме за бъдещето.

Прибрахме се в сряда, на 30 март, и излязохме на вечеря. И двамата бяхме изтощени от ските и от разговорите до късна нощ. В ресторанта очите ни направо се затваряха. Патриша отбеляза, че първата й работа на следващата сутрин ще бъде да си купи лекарства. Изглеждаше напрегната — на следващия ден трябваше да говори с хората от „Олд Глоуб“. Насърчих я да говори за чувствата си, но тя беше необичайно мълчалива.

— Мога ли да ти кажа нещо, което вече да не знаеш? — попита тя.

На следващата сутрин изглеждаше в по-добро настроение. Излежавахме се дълго, прегърнати.

— Как е възможно след толкова много години още да те обичам така? — попита тя.

Аз поклатих глава и отговорих:

— Не знам. Гледам те и се чувствам също както преди петнадесет години, сякаш си чудо, което е било изпратено в живота ми. През тези петнадесет години всеки път, щом те видех, Вселената заблестяваше по-ярко.

В два и половина тя ми се обади в кабинета. Спомням си приглушения й, тържествен тон:

— Е, Натаниъл, одобриха ме.

Тъкмо й се бяха обадили от театъра. Каза какви комплименти са й направили за качеството на работата й. Тихото щастие в гласа й излъчваше някаква контролирана сила, а аз си мислех колко много обичам този глас.

— О, Патриша — казах аз — толкова се радвам, че получаваш оценката, която заслужаваш. Толкова съм щастлив за теб.

Тя отвърна:

— Ще ми се да си беше у дома. Имам лекции днес, не знам как ще се съсредоточа, но трябва да тръгвам. Ще се видим към седем и половина или осем.

Казахме си, че се обичаме и затворихме.

По-късно някой, който я беше видял в университета към четири и половина, ми каза: „Изглеждаше направо луда от щастие“.

Докато карах по завоите към дома ни в седем и петнадесет, след една ранна вечеря с приятели, аз се зачудих дали от вълнение не е забравила да нахрани Такара, нашето куче. Обикновено я хранехме всеки ден към пет и половина. Когато влязох на алеята и видях колата на Патриша, аз се усмихнах и си помислих: не е издържала в университета, рано се е прибрала.

Влязох в къщата и викнах:

— Патриша!

Тя не отговаряше. Викнах отново и започнах да обикалям из къщата. Когато влязох в кабинета й и видях чантата й на пода, изведнъж се разтревожих: тя не ходеше никъде без нея. След това забелязах, че Такара е в стаята и скача около мен. Как беше възможно? Ако Патриша не беше у дома, Такара щеше да е заключена навън. Сетне видях, че вратата към двора е отворена и изтичах навън, оглеждайки се наоколо.

Когато се изправи пред нещо непоносимо, мозъкът понякога се опитва да се предпази. Като погледнах в басейна, за част от секундата се запитах как е възможно клон да потъне чак на дъното. След това, в един миг на неизказуем ужас, който още не ме е напуснал, осъзнах, че това не е клон. В тъмната вода различих лицето на Патриша.

Изкрещях, хвърлих се в басейна, гмурнах се и подхванах тялото й. Издърпах я до ръба и се опитах да я съживя, опитвайки се отчаяно да си спомня всичко, което знаех за спасяване на удавници. Тя не реагираше. Продължих да се опитвам, молех я да се върне при мен. Никакъв отговор. Очите й бяха отворени. Лицето й излъчваше спокойствието на пълна празнота. Патриша вече я нямаше.

Не си спомням точно какво е ставало след това. Знам, че започнах да викам за помощ и пуснах алармата в къщата, за да повикам полицията. Помня, че непрекъснато се връщах при тялото й и се опитвах да му вдъхна живот, хлипайки като малко дете и умолявайки я да се събуди. В един момент усетих на рамото си ръката на съседа и чух гласа му:

— Няма смисъл. Мъртва е.

Ходех из къщата като ранен звяр, минавах от стая в стая и крещях:

— Патриша!

Сетне рухнах на дивана в дневната и не спирах да шепна името й — като молитва, която никога нямаше да бъде чута.

Какво беше станало? Как беше загинала? За миг през ума ми проблесна мисълта, че е получила пристъп, докато е била близо до басейна, изгубила е съзнание и е паднала вътре. Какво друго обяснение можеше да има? Следващата ми мисъл беше, че не е било пристъп и че може да е била убита — от някого от „онова време“, който може би беше решил, че така отмъщава за Айн Ранд.

Направиха аутопсия и преценката беше, че смъртта е нещастен случай. Патриша очевидно беше напуснала рано университета и се беше прибрала у дома. Както всеки ден, беше нахранила Такара досами басейна около пет и половина следобед. По това време яркото слънце сигурно се е процеждало през листата и клоните на дърветата, отразявало се е от прозорците и от водата в басейна, пред която е стояла Патриша. Както ми обясни лекарят, резултатът вероятно е бил „просветване“ — промяна в честотата на светлината, която е стигала до очите й, и която е възбудила нестабилните мозъчни клетки, причинявайки пристъп. Ако беше хранила кучето само на крачка или две встрани, щеше просто да припадне. Всичко това обаче бяха предположения. Така или иначе обаче това беше най-логичното обяснение, което някой можеше да даде, и най-близкото до веществените доказателства.

По-късно научих, че е била проведена и „психологическа аутопсия“. Проверявали са живота й, за да разберат дали смъртта й може да е в резултат на самоубийство. Такава възможност беше напълно изключена. Бяха помислили и за убийство, но нямаше каквито и да е доказателства за нещо нередно — въпреки че двамата ми племенници, Ленард и Джонатан, щом чуха за смъртта й, също първо се зачудиха дали до нея не се е добрал някой луд от миналото ни. Единствената рационална интерпретация на събитията беше, че Патриша е загинала при нещастен случай с рядко стечение на обстоятелствата — липса на лекарства, фотостимулация от слънчевата светлина, физическо изтощение и емоционален стрес, като всичко това се е случило в непосредствена близост до басейна.

Същата нощ, на 31 март 1977 г., аз лежах в леглото си и се ужасявах от съня, защото умирах от страх как ще се събудя, боях се от първите моменти в свят, в който Патриша вече я няма. Опитвайки се да накарам ума си да поеме нещо, което беше невъзможно за приемане, аз казах на висок глас в празната стая:

— Намерих тялото на жена си в басейна. Намерих тялото на Патриша в басейна.

Продължавах да го повтарям с глас, който никога не бях чувал преди, умолявайки безразличната вселена за някакъв отговор. Всичко в мен като че ли се разпадаше, сякаш цялата структура на тялото и ума ми се трошеше на парчета, а аз пропадах безкрайно в празното пространство. Нямаше за какво да се заловя.

Това се случи преди двадесет и една години.

Няма да се опитвам да описвам агонията и дългия траур. Няма да описвам и ужаса — или чудото — отново да се влюбя. Разказал съм накратко тази история в „The Psychology of Romantic Love“, публикувана през 1980 г., три години след смъртта на Патриша, както и в една друга книга, която написах заедно със съпругата си Девърс, „What Love Asks of Us“ (първоначалното заглавие беше „The Romantic Love Question-and-Answer Book“), излязла през 1982 г.

Няколко седмици преди инцидента с Патриша посетихме Барбара и двете жени споделиха топлите си чувства една към друга по начин, който дълбоко ме развълнува. След смъртта на Патриша Барбара се представи направо невероятно. Пое грижата за цялото погребение и през цялото време стоеше до мен, проявявайки възхитителна грижовност. Дори и само заради това ще съм й благодарен до края на живота си, ако и близостта ни в онзи момент да не можа да се задържи дълго.

Борбата ми да събера отново живота си, нарастващата ми любов към Девърс и героичната й подкрепа по време на дългата ми мъка не са част от тази книга. Но няма да приключа тук, защото не искам да превръщам спомените си в трагедия — а и защото в отношенията ми с Айн Ранд предстоеше още едно невероятно събитие.

През есента на 1980 г. с Девърс летяхме към Ню Йорк, за да представим нов курс — „Самоуважение и трансформация“. Час след началото на полета аз четях, а тя седеше замислена. От време на време вдигах поглед към нея и виждах профила й, очертан на фона на прозореца. Мислех си, че съм получил благословия, каквато малко хора могат да очакват от живота си.

Получи втори шанс, мислех си. Противно на всякаква вероятност. Минаха три години и половина и все още има трудни моменти, но се научавам да бъда щастлив. Силата на любовта ми към Девърс ми помага да съборя стените.

Докато я гледах се сетих как се запознахме. Тя дойде в кабинета ми да търси работа малко преди инцидента. Търсех човек, който да може да поеме отговорността да промотира и продава интензивните курсове, както и да поеме ежедневната административна работа, и един познат ми се обади и ми каза, че иска да се запозная с една жена, която може да свърши работа. Имаше опит в бизнеса, продажбите и мениджмънта, и прилагаше необичаен работен модел: обикновено навлизаше в нова за нея област за две-три години, работеше като консултант по оптимизация на работните процеси или като офис мениджър, вдигаше на крака закъсали фирми, обучаваше заместника си и си взимаше няколко месеца отпуск. След това отиваше да работи в съвсем друга област.

Беше висока, с дълга кестенява коса, която падаше право надолу, и излъчваше спокойния авторитет на мениджър. Трудно беше да се прецени на колко години е. Физически можеше да е на тридесет и няколко, само зрялата й увереност намекваше, че е малко по-възрастна. Беше слаба и изглеждаше удивително добре; чертите й бяха малко резки, а в поведението й личеше осмислена и естествена гордост. Държеше се като жена, която си знае цената и няма нужда да парадира с това.

Учудих се, когато ми каза, че е на четиридесет и три. Аз бях тогава на четиридесет и шест. Учудих се, още повече че има две големи дъщери, които е отгледала сама; беше останала вдовица на двадесет и четири годишна възраст.

— Затова и влязох в света на бизнеса. Трябваше да намеря начин да оцелея.

В края на пролетта през 1977 г. в Девърс започна да посещава всичките ми терапевтични групи и курсове. След което започна да се занимава структурирано с психология, с цел да изучи всеки аспект от работата ми с хората, и успя да го постигне със скорост и майсторство, които надминаваха възможностите на всеки студент, който някога съм имал. Минаваше много програми и семинари, предлагани от психотерапевти от други школи, и усвояваше работата им със същата бързина и умение. Внасяше в света на психологията и психотерапията същата блестяща интелигентност и самоувереност, които преди това бе прилагала в света на бизнеса. Научих, че преди няколко години за известно време е приемала проблемни тийнейджъри в дома си и е работила по проблемите на малолетни престъпници заедно с полицията. През 1980 г. вече започваше да води заедно с мен курсовете от поредицата „Интензив“ и да преподава подхода ми на специалисти по психическо здраве. Дори започваше да подобрява съществуващите терапевтични процедури и да създава свои собствени, включително и работа с различните части на личността, която щях да опиша накратко в „The Six Pillars of Self-Esteem“ (1994). Тази книга щеше да се превърне в кулминация на целия ми професионален живот, посветен на самоуважението.

Когато я погледнех, виждах енергия, самоувереност и абсолютна отдаденост на представата, че животът е радост, както и баланс и вътрешна хармония, каквито никога не бях виждал преди у жена. Възхищавах се безмерно на тези й качества. От самото начало ми се струваше почти невероятен начинът, по който различните страни на личността й се интегрираха в едно цяло — отдадената на кариерата си жена, любовницата, детето вътре в нея, майката, както и здравословно себичните, щедрите, състрадателните, женствените и мъжките части на психиката й. Често казваше, че балансът е основната й ценност. Не можех да се откъсна от ведростта и вълнението, които се сливаха в сърцевината на нейната същност. При първите ни срещи помежду ни остана нещо неизречено — никой не каза „ти въплъщаваш представата ми за жена“ или „ти въплъщаваш представата ми за мъж“.

Спомням си с какво неверие посрещнах новината, че е баба. Малко преди да се запознаем дъщеря й Вики беше родила син — и го беше кръстила Брандън! Как можеше Девърс, тази красива жена, която се движеше като леко нетърпелива танцьорка, да бъде баба?

— Много лесно — обясни ми тя. — Просто родих Вики преди още да навърша осемнадесет.

Научих, че моминското й име е Израел и че предците й са емигрирали в Гърция от Испания.

Облегнах се назад и позволих на ума си да се рее. Спомних си деня на сватбата ни, 10 декември 1978 г. Бях напълно уверен в себе си и в това, което правя. Знаех, че не съм се освободил от болката, но обичах Девърс безрезервно, от дън душа, и исках обвързването с нея да бъде ново начало за мен. Щях да имам нужда от време, защото още скърбях за Патриша — духовният другар на младостта ми. С Девърс се чувствах така, сякаш тръгвам на любовното приключение на истинската си зрелост.

Преходът обаче не беше никак лесен. Нямаше как да скрия от Девърс мъката си и тя трябваше дълго да живее с нея. Караше ме обаче да гледам снимки на Патриша и да говоря за нея с часове — и то неведнъж, а много, много пъти. Не направи нищо, за да ускори края на траура ми; насърчи ме да премина през него изцяло, да не сдържам нищо, включително и, в определени моменти, желанието си да не се събуждам повече в свят, в който Патриша не съществува. От дълбините на моя личен ад част от мен се възхищаваше на нейната смелост и упорство. Възхищението и любовта ми към нея продължаваха да растат и жизнената сила вътре в мен бавно започна да се възражда.

Усетих, че ме гледа.

— За какво си мислиш? — попита ме тя.

— За това, че с мен е станало чудо.

— Това важи и за двама ни — отговори тя.

— У теб има такава радост… и за мен също е неописуема радост да те гледам. Ти си въплъщение на собственото ми жизнеутвърждаване.

Мислех си за многото нощи, в които ме беше гледала как спя, докато тялото ми се извива от кошмари за смъртта на Патриша. Спомних си дългия, измъчен път, по който се бях върнал към живота. И тогава казах:

— Минахме през трудно време заедно.

Тя ме прегърна.

— Струваше си. Много те обичам.

— И аз те обичам — и мисля, че нямаше да оцелея без теб.

— Щеше да се справиш, със или без мен. Но се радвам, че преминахме през всичко заедно.

Когато тя вдигна книгата си и отново се зачете в нея, аз потънах в размисъл и се върнах към годините в Ню Йорк. След около час забелязах, че оставя книгата, обърнах се и казах замислено:

— Толкова голяма част от живота ми се е съсредоточавала върху работата и дългосрочните цели. Толкова малко време е оставало за игра.

Тя се засмя.

— Виж само какъв е бил животът ти. Влюбен си в драматизма — а я погледни последните тридесет години. Какво мислиш, че ти е липсвало?

И тъкмо тогава за пръв път аз видях сюжета във всичко, случило се от деня, в който за пръв път посегнах към „Изворът“, до днес. Когато казах на Девърс за какво си мисля, тя незабавно каза:

— Трябва да го напишеш.

Ден-два след пристигането ни в Ню Йорк, докато се разхождахме, стигнахме до Тридесет и четвърта улица №120, до сградата, която бях превърнал в свой затвор за толкова много години.

— Ето, тук е — казах на Девърс аз. — Тук станаха повечето неща. На шестия етаж е апартаментът на Айн — номер шест. Още живее там. Погледни насам — към сградата с белите тухли на Тридесет и четвърта и Трето авеню. На последния етаж е апартаментът, в който живееха Патриша и Лари.

— Айн сега е сама, нали?

— Да. Франк почина миналата година.

— Как се чувстваш, като стоиш тук?

— Чудя се… къде ли е тогавашният Натаниъл? Човекът, който не искаше да се откаже от Айн или от Барбара. Не твърдя, че не е част от мен, но се чувствам така, сякаш съм се преродил у някого другиго.

— Така е.

— След всичко случило се — след толкова болка и борба — бракът ми е невероятно щастлив. Понякога още се плаша при мисълта колко много значиш за мен. Толкова болезнено осъзнавам, че сме смъртни.

— А когато беше по-млад?

— Когато бях по-млад, мислех, че сме неразрушими.

Погледнах часовника си. Време беше да тръгваме. Имахме уговорка за вечеря с Илейн и Хари. Помирението беше настъпило със смъртта на Патриша. Ден и половина след инцидента и трите ми сестри се бяха появили в дома ми и всичките ни конфликти изведнъж бяха станали маловажни. Не след дълго Илейн и Хари прекратиха отношенията си с Айн. Девърс ме попита как се чувствам преди срещата си с тях.

— Ще ми се да се бяхме събрали отново при други обстоятелства — отговорих аз, — но се радвам, че отново сме приятели.

Към края на годината с Девърс отново бяхме в Ню Йорк. В онзи конкретен ден трябваше да запиша интервю за телевизията в шест следобед. Разделихме се по обяд; аз имах среща с издателя си. Девърс каза, че иска да напазарува това-онова и да се подстриже. Разбрахме се да се срещнем обратно в хотела в четири. Тъй като тя не се появи до пет и двадесет, аз се разтревожих. Знаеше, че трябва да отида в телевизионното студио. Какво можеше да я е забавило? Не беше характерно за нея да закъснява и да не се обажда. Накрая се обади — две минути преди пет и половина, и можех да усетя пресиленото й спокойствие, когато каза:

— Знам, знам, но не ме чакай. Ще се видим в телевизията.

— Но къде си? — попитах аз, а тя отговори:

— С Айн. Цял следобед съм тук.

Последва дълга тишина. Сетне аз казах:

— До скоро.

Затворих телефона и се разсмях.

В телевизията сякаш всичко ставаше на забавен каданс. Нямах търпение да остана насаме с Девърс и да чуя какво е станало. Когато интервюто най-сетне приключи, ние хукнахме към ресторанта, но едва се докоснахме до вечерята си. Девърс ми каза:

— Бях с Айн повече от пет часа! Към края направо не искаше да ме пусне. Затова закъснях толкова.

— Не бързай — вдигнах ръка аз. — Опитай се да ми разкажеш всичко.

— Пристигнах в сградата към дванадесет и половина. Излъгах — казах на портиера, че съм журналистка и имам среща с госпожица Ранд, но съм подранила. Той каза, че е излязла, а аз го попитах дали мога да я изчакам вътре. Поколеба се, но се съгласи. Качих се с асансьора на шестия етаж и зачаках в другия край на коридора. Мина час и половина, преди вратата на асансьора да се отвори и да видя една възрастна дама с шал на главата, която тръгна към вратата на номер шест. Познах Айн. Натаниъл, не исках да ти казвам предварително, не исках да се опитваш да ме разубедиш. Просто исках да го направя.

— Но защо?

— Защото така и не стигнахте до край, който заслужавахте.

— Знам. И аз исках различна раздяла. Затова и й се обадих преди няколко години. Само че няма надежда. Но да оставим това — кажи ми какво стана.

Девърс продължи:

— Като видях дребната й фигура и донякъде раздърпания й вид, се изненадах. Можеше ли това да бъде великанът, за когото бях чувала толкова много? Пристъпих напред и казах: „Госпожице Ранд?“ Тя вече беше пъхнала ключа в ключалката и рязко вдигна глава. „Да?“ „Мога ли да говоря с вас? Казвам се Девърс Брандън.“ „Какво искате?“ — попита Айн. Веднага беше станала подозрителна. „Как казахте, че ви е името?“. „Аз съм съпругата на Натаниъл Брандън — Девърс Брандън. Много искам да говоря с вас.“ Знаех, че единственият ми шанс за успех е да бъда напълно естествена и пряма — и че единственият ми шанс е любопитството на Айн.

Бях очарован. Попивах всяка дума.

— Изглежда се стресна, но очите й не спираха да ме изучават, дори когато изръмжа: „Какво искате? Той ли ви прати?“. Дори не ти каза името. Вратата на апартамента беше вече открехната и аз се промъкнах пред нея, за да не й позволя да влезе. Облегнах се на касата с авторитетен вид и казах, че съм дошла по своя собствена инициатива, и че ти дори не знаеш за това. Забелязах, че ако и да е объркана и изненадана, Айн проявява известен интерес. Веднага започна да плюе по портиера и заплаши да направи така, че да го уволнят. Казах й, че вината не е негова, че съм го излъгала, и когато й обясних какво съм направила, тя се усмихна, почти противно на желанието си, и каза: „Много изобретателно“. Поговорихме за това още няколко минути и аз я видях да омеква. След това открехнах вратата и казах: „Трябва ли да оставаме в коридора? Хладничко е тук. Няма ли да ме поканите да вляза?“. А тя каза: „Каква е целта на това посещение?“. Аз не отговорих веднага, но настоях да вляза. Тя изглеждаше объркана и ме пусна вътре. Както и самата Айн, стаята изглеждаше запусната; може би някога е била хубава, но сега изглеждаше доста мърлява. Незабавно си свалих палтото, за да завоювам малък плацдарм и да подчертая присъствието си. Седнах на леглото и Айн отново ме попита какво искам. Станах, разходих се из стаята и заразглеждах картините на Франк по стените, осъзнавайки, че Айн ме гледа. Нямаше да й позволя тя да определя ритъма. Попита ме дали още пазиш картината на Франк — знаеш я, голото тяло в естествен ръст — и дали не би искал да я продадеш. Аз отговорих, че картината е твърде важна за теб и че не искаш да се разделяш с нея. Помоли да ти предам, че ако решиш някога да я продаваш, тя иска да я купи. Сетне седнах пак и й казах, че не си ме изпратил ти и че целта на посещението ми е напълно лична. Казах й, че съм наясно какво сте били някога един за друг и колко е тъжно, че отношенията ви са свършили тъкмо по този начин, с толкова болка и гняв. Айн запротестира, отричайки, че някога е изпитвала болка. Аз не й обърнах особено внимание и казах: „Краят е заслужавал повече честност и достойнство, отколкото и двамата сте вложили в него. Не искам да ви видя отново приятели — знам, че е невъзможно. Искам обаче да видя различен край. Затова съм дошла“. Тя ядосано заяви, че никога не можете да се сприятелите отново и аз повторих, че не предлагам нищо такова. „Предлагам само да се срещнете лично или да говорите по телефона — само веднъж. Не е необходимо никой да разбира. Това не е за пред публика, а заради вас самите — само за да признаете, че тези осемнадесет години, в които сте били заедно, са имали смисъл, и да се сбогувате както трябва“. „Да не ти е казал, че е бил значим за мен?“ — рязко попита Айн, а аз отговорих: „Да, но вашето поведение при раздялата и след това ми го разказа много по-красноречиво“. Айн ме погледна така, сякаш съм някакво странно същество от друга планета и попита: „Какво ти е казал за мен?“. Аз я погледнах право в очите и отвърнах: „Всичко“. Тя седеше на един стол точно срещу мен. Скочи на крака и се надвеси над мен, почти заплашително, и попита пак: „Какво ти е казал?“. А аз отговорих: „Тук съм, само защото Натаниъл ми каза толкова много за тези осемнадесет години, за това колко важни са били за него. Колко много е научил. Каза ми, че сте били негов наставник, приятел и партньор“. Нарочно не споменах „любовница“ — беше още твърде рано и предпочитах да говоря по-абстрактно. „Вижте, Айн — продължих аз — ако Натаниъл беше говорил за тези години като за нещо мъчително или се беше изказвал отрицателно за вас, нямаше да има причина да съм тук. Той обаче ми е разказвал толкова щастливи и положителни спомени. Обичали сте се, и…“. Тя ме прекъсна: „И това ли ти е казал?“. Аз отговорих, че си ми казал, и тя се сопна: „Аз никога не съм го обичала — никога!“. Сетне попита: „Защо изобщо да искам да говоря с него сега?“. Отвърнах й, че при раздялата е имало множество лъжливи обвинения, били са казани много неверни неща, имало е много гняв, който е изличил всичко прекрасно от годините преди това. Казах, че в света такъв, какъвто го разбирам, това не е правилно, и че и двамата заслужавате историята да има по-добър край. Тя ме попита с треперещ глас дали знам какво си направил. Не искаше да произнася името ти. Казах, че знам, а тя рече: „И очакваш да говоря с него?“. Аз й отговорих, че точно това очаквам, а тя се ядоса и каза, че няма да говори за теб, че няма какво да каже и че ако искам да остана, не бива да произнасям отново името ти.

При тези думи Денвърс се засмя.

— Когато спомена това „ако“, аз разбрах, че вече сме установили връзка. Дори когато ми крещеше, тя не спираше да ме изучава; очите й не се откъсваха от мен. Мъчеше я любопитство не само за теб, но и за мен. Аз пак се изправих и се върнах при картините на Франк. Тя беше впечатлена от нещата, които казвах за тях. Каза ми, че Франк е починал предишната година. Казах, че знам това, и тя заговори за него с голяма тъга. Посочи купища документи и писма, пръснати из апартамента, и каза: „Не съм в състояние да правя каквото и да е. Не пиша, не отговарям на писма, не чета договори. Тук има все важни неща, а аз не си мърдам пръста“. После, като разбра колко интимно е започнала да говори, пак се ядоса и поиска да знае защо си ме изпратил там. Отново я уверих, че не знаеш нищо за тази среща. Беше скептична — и в същото време забелязвах, че се заинтригува все повече. Мисля, че хареса прямотата ми; видно беше, че не ме е страх от нея. Сетне ме попита дали съм чела интервюто ти в списание „Reason“ и заговори за него с голямо възмущение — сякаш беше най-тежката обида, която си й нанасял. Това ме сащиса. Казах й, че не си го спомням особено ясно. Казах също, че не се сещам какво в него я е обидило толкова много. Исках да сменя темата, така че станах, казах, че съм жадна и я попитах дали има нещо против дали мога да си взема чаша вода или сок. Отидох в кухнята. „Ама какво правиш?“ — викна тя и тръгна след мен. Намерих една чаша, отворих хладилника и си налях плодов сок. Тя започна да протестира, че съм гост в дома й и че ако искам сок, тя ще ми го поднесе. Казах й, че не искам да я притеснявам излишно. Ясно беше, че всичките й крясъци не могат да ме впечатлят. Напомняше ми за майка ми — трудна, сприхава, опитваща се винаги да заплашва, — а пък аз имах години опит в това да се справям с подобно поведение. Попита ме какво знам за обективизма; казах й: „Чела съм романите ви, естествено, но не съм специалист по философия“. „И как можеш да си, презрително попита тя, ако той ти е бил учител? Със сигурност не е квалифициран да обучава когото и да е по обективизъм“. Аз само я погледнах, повдигнах вежди и казах: „Госпожице Ранд, това е наистина глупава забележка по отношение на човек, на когото сте посветили «Атлас изправи рамене» и когото сте описали като свой интелектуален наследник. Човек, който е бил ваш говорител пред света относно обективизма“. Тя се вторачи в мен почти заплашително. Започна да ме разпитва за живота ми и беше очарована от опита ми в бизнеса. Дълго време говорихме за това и тя стана по-сърдечна и приятелски настроена. „Ето защо те харесвам! — възкликна тя. — Ето защо мога да говоря с теб! Ти си бизнесмен!“ Най-странното беше, че не спираше да ме нарича „бизнесмен“. От време на време обаче се сещаше чия жена съм и отново ставаше подозрителна. На няколко пъти прояви нетърпение, защото не виждах нещата като нея, и ме нарече „млада жено“, докато накрая аз все пак възразих и я уведомих, че съм баба, което тя май изобщо не разбра. Казах й също, че не ми харесва тонът, с който ми говори, и колкото и странно да звучи, тя се успокои. По едно време започна да говори доста грозно за теб и аз я спрях с думите: „Говорите за съпруга ми. Не мога да позволя такова отношение — не и в мое присъствие“. Тя спря веднага и каза: „Приемам позицията ви“. Усетих, че ме гледа с уважение. Искаше да знае в подробности какво си ми разказвал за миналото си и видях как обърна внимание на факта, че не си се щадил, че си признал какво си направил, без да се защитаваш, без алибита или опит да се измъкнеш. А докато й го разказвах, успях да й внуша и какво е значела тя за теб, колко важна е била в живота ти.

Изпитвах благодарност към Девърс за това, което се бе опитала да постигне, и я прекъснах:

— Няма да го запомни. Не й Айн. Ще трябва да премисли наново твърде много неща.

— Беше направо смешно — казваше ми да не споменавам името ти, но тъкмо тя обръщаше винаги разговора така, че да се върнем на теб. Искаше да знае какво правиш професионално, как живеем и дали още се интересуваш от идеи. Каза: „Не си типът жена, за която очаквах да се ожени“. И когато я попитах какво точно е очаквала, тя отвърна: „Неинтелектуална домакиня. Ти обаче си умна, уверена си — бизнесмен си. Трябвала ти е смелост, за да дойдеш тук, ако и да не одобрявам появата ти“.

Познавах Айн и беше лесно да си представя сцената и начина, по който беше реагирала на Девърс. Тя продължи:

— Айн продължаваше да сондира и да задава въпроси. Казах й за дома, който сме си купили в планините до езерото Ароухед, и споменах, че там пишеш повечето си работи. Казах, че съм искала да разполагаш с атмосфера, в която да твориш и да създаваш далеч от света и където можем да прекарваме много време насаме заедно. Тя отбеляза, че не съм само „бизнесмен“, но и съпруга, и беше впечатлена от това. Подробностите за живота ни явно я очароваха и продължаваше да ме притиска за още информация. Попита ме за кучето ти Пухчо, и когато й казах, че е умряло, тя въздъхна: „Е, за това вече съжалявам. Знам колко много го обичаше“. Аз възкликнах: „Значи му съчувствате за Пухчо, но и дума не обелвате за смъртта на съпругата му Патриша?“. Тя се намръщи и не отговори. Не ме интересуваше какъв гений е била или колко си я наранил — тази липса на елементарна човещина направо може да те поболее. Зачудих се какво изобщо правя там. Май всичко, което ти или други хора сте ми казвали за тъмната й страна, е истина. Не биваше да го забравям, защото започвах да я харесвам донякъде. Бях отстъпила пред драматизма на нашата среща, а мисля, че това важеше и за нея. Насред всичко това тя от време на време се сещаше да ме попита дали не съм гладна и дали не може да ми предложи нещо. Този следобед на няколко пъти се сблъсквахме леко, сякаш се опитваше да ме изпита. Каза ми: „Харесва ми, че не те е страх от мен“. Отговорих й, че не ме е страх, защото нямам какво да губя, след което й споменах онова, което ми беше разказвал за безпокойството, което е създавала в Колектива преди години. Тя се възмути: „Не знам някой да се е боял да говори открито пред мен! Винаги съм приветствала откритата конфронтация!“. Аз отвърнах, че тя и работата й са били целият ви свят и че никой не е искал да бъде „отлъчен“. Тя пак заяви, че не е знаела нищо за страховете ви, а аз се възпротивих, че е невероятно интелигентна и не е възможно да не ги е виждала. Тя остави темата и се нацупи. По някое време каза: „Още не знам доколко си рационална, но изглеждаш реалист. Имаш добро чувство за реалността“. По-късно ме шашна с думите: „Можеш да дойдеш пак, ако искаш, стига да не споменаваш името му“. После заговори за философията си и за писането, и когато й задавах въпроси, тя отговаряше с невероятни и точни детайли. Когато обаче се опитах да изразя съчувствие за това колко трудна трябва да е била раздялата ви, тя изведнъж се разбунтува и стана агресивна. Как съм смеела да мисля, че си имал силата да й причиниш страдание. Ето така говореше: как смееш това, как смееш онова. После отново омекваше и приятелското й отношение се връщаше. На няколко пъти казвах, че трябва да вървя, а тя ме молеше да остана. Стори ми се отчаяно самотна. Споменах колко тъжно трябва да е, че по-голямата част от Колектива е изчезнала от живота й, че повече от старите й приятели ги няма, и тя каза нещо, което прозвуча направо жалко — „Ленард Пейкоф още е мой приятел“. В гласа й имаше толкова страдание, но знаех, че не бива да го споменавам, иначе отново ще избухне. Това ли е жената, мислех си, която ви е учила да уважавате фактите от реалността? Когато най-сетне й благодарих и й казах, че трябва да се връщам в хотела при теб, тя предложи да остана още малко и да отида направо в телевизията. Сетне добави: „Ех, само да не беше съпруга на Нейтън!“. Тогава за пръв път произнесе името ти. „Ако не бяхте женени, можехме да станем приятелки!“ Накрая вече нямаше как да остана, изправих се и си облякох палтото. На вратата, без да мисля, я прегърнах, и за миг главата й се отпусна на гърдите ми. Изглеждаше толкова уморена. Наведох се и я целунах. Тогава тя осъзна какво става и се дръпна. Изглеждаше засрамена, млада, притеснена. Каза, че й е било приятно и че ако искам да й се обадя от Калифорния, мога да го направя за нейна сметка. Казах й внимателно, че няма нужда да звъня за нейна сметка, че ти се справяш доста добре, и че ако наистина няма нищо против, ще й се обадя. След което се сбогувахме.

Преливах от куп емоции. Възхищавах се на Девърс, умилявах се от любовта, която я беше подтикнала да го направи, изпитвах съчувствие към Айн, вълнуваше ме драматизмът на срещата, мъчеше ме носталгия по света на моята младост, беше ми забавно да си представям как е протекло всичко и бях щастлив да видя отново контраста между живота си в онзи момент и живота с Айн. Девърс каза:

— Не знам дали изобщо някога ще повярва, че не си ме изпратил. Така или иначе й беше приятно. Непрекъснато повтарях, че не е необходимо някой да разбира, че сте подновили контакта си, както и че не съм там, за да я експлоатирам или да осъществявам някакви тайни планове.

— Ще й се обадиш ли пак?

— Не знам. У нея има толкова болка и отрицание заради разрива ви. Може би има нужда от всичко това, за да оцелее, и май не бива да се меся.

— Ако в момента твърди, че никога не ме е обичала, че никога не е страдала заради раздялата ни, това означава, че през изминалите години положението е станало по-лошо. Все пак, ти реши какво да правиш.

— Може да прозвучи странно, но имаше само едно нещо, за което почувствах вина — сякаш я предавах. Не й казах, че Барбара пише биографията й. Знам, че не ми е работа и че нищо не й дължа, но се почувствах зле, задето не й казах, защото тя не спираше да говори как хората я предават, а от друга страна ми вярваше достатъчно, за да свали малко гарда си.

(По-късно научих, че Барбара сама е казала на Айн за биографията.)

Мълчахме дълго. Сетне забелязах лека усмивка по устните на Девърс и я попитах защо се смее.

— Мисля си колко радостна изглеждаше — въпреки себе си. Беше й приятно, на съвсем простичкото ниво на женското самоуважение, когато й казах с колко топлота говориш за любовната си връзка с нея. Макар и за няколко минути, знаех, че съм я направила по-щастлива. Разбира се, тя няма как да го признае пред когото и да е, но когато остане сама, спомените й може да бъдат по-малко трагични.

Девърс се обади на Айн отново след месец или два от дома ни в Ароухед.

— Моля те, не я натискай да се срещаме — казах аз. — Просто поговорете, пък каквото стане. Бъди готова обаче за възможността вече да е потиснала и изтрила всичко положително, което се е случило помежду ви, включително и поканата да й се обадиш. Може да се отнесе към теб като към арогантен натрапник.

Айн беше удивително приятелски настроена и възприемчива. Говориха за желанието й да продължи да пише и за това колко й е трудно да го направи. Говориха за все по-задълбочените занимания на Девърс с психотерапия. Айн още веднъж изрази учудване, че съм се оженил за жена с толкова ярък характер.

Когато Девърс я попита дали ме е гледала по телевизията в Ню Йорк, Айн каза, че не е. Но два часа по-късно, по време на същия разговор, когато Девърс спомена по някакъв повод за интервюто, Айн каза остро: „Когато онзи младеж му задаваше въпроси, Нейтън не трябваше да се смее толкова много. Когато човек обсъжда идеи, трябва да бъде сериозен“. Девърс замълча.

След това с удивление ми разказа:

— Изведнъж, без никаква връзка, Айн започна да ми разправя какъв невероятен говорител на обективизма бих могла да бъда, стига да получа необходимото обучение и да не съм твоя жена. Обясних й, че нямам подобни интереси, а тя пак ме попита какво искам. Повторих — за кой ли път — че искам да общувате помежду си и за пръв път изрично споменах връзката ви: „Айн, казах й, та вие сте били любовници!“. „Никога не сме били любовници!“ — писна тя. „Даже и приятели не бяхме! Той ми беше студент! Да не ти е казвал, че сме били любовници?“ „Разбира се“, меко отвърнах аз. „Защо го е направил? Защо, а?“ Аз невярващо отговорих: „Айн, аз съм негова съпруга“. Почти несвързано тя започна да боботи, че сте били само приятели и ти не си означавал нищо за нея. Това вече беше прекалено, така че й казах: „Айн, цял живот си проповядвала добродетелта на честността. И на почтеността. Да не искаш да кажеш сега, че си посветила «Атлас изправи рамене» на човек, който дори не е бил важен за теб?“. Последва дълга тишина. След това Айн отговори приглушено: „Един джентълмен щеше да отнесе това със себе си в гроба“. Аз не спирах: „Вижте, през всичките години, докато вие и вашите привърженици го нападахте, той и дума не е казал. Можеше да ви причини голямо страдание и да навреди на репутацията ви, и ако беше решил да говори, със сигурност щеше да изясни за какво всъщност сте се скарали. Осъзнавате ли това?“. „Да“ — недоволно призна тя. После — вече започвам да свиквам с това — изведнъж смени темата и се впусна в дълга реч как е „създала“ репутацията ти и как от заминаването си за Калифорния насетне не си свършил нищо. Аз я уведомих в подробности за кариерата ти и тя с очевидни усилия се опита да скрие изненадата си. После изведнъж заяви, че си се занимавал с обективизъм само заради приходите, които ти е носило това. Ядосах се, но й отговорих спокойно, че в Института никога не си изкарвал много пари, а и ти така или иначе не си се интересувал особено от парите. Знаел си, че сам можеш да печелиш повече. Доказателството, казах й, е, че в Калифорния, когато си започнал практически от нулата, само девет месеца след откриването на практиката си вече си изкарвал два пъти повече от най-добрите си години в Ню Йорк. Тя обаче настояваше, че си останал с нея само защото това се е отразявало добре на кариерата ти. Напомних й за цялата враждебност, която си понесъл от страна на колегите си само защото си защитавал Айн Ранд, и как кариерата ти наистина е тръгнала нагоре, едва след като си започнал да работиш сам. „Защо тогава не си тръгна по-рано?“ — раздразнено попита тя. Аз бях удивена. „Нима не знаете? — попитах аз. — Наистина ли не знаете какво сте означавали за него? Какво е означавал обективизмът за него? Какво е означавала каузата, за която се е борил? След всички тези години още ли не разбирате какъв конфликт е преживял?“ „Като е толкова успял сега — разбесня се тя — защо не спира да ме преследва?“ „Той не ви преследва, просто споделя убеждението ми, че помежду ви трябва да има по-добър край, и е открит за това, но в смисъла, който влагате във въпроса, всъщност не иска нищо.“ Айн каза, че не може да повярва, че не целиш нещо друго, и настоя, че ти си ме пратил при нея. Уверих я, че греши, но казах, че няма да повдигам отново темата за това да се свържете. Когато приключихме този въпрос, тя отново заговори приятелски и ме попита кога пак ще ходя в Ню Йорк. След няколко месеца, отговорих й. „Можете да ми дойдете на гости, стига да се обадите предварително, и да не споменавате името му.“

Въпреки че говориха още веднъж по телефона, Девърс не й се обади при следващото ни посещение в Ню Йорк. След няколко месеца обаче, когато пак бяхме там, на 17 юни 1981 г., Девърс се обади отново. Айн й каза с упрек: „Беше обещала да дойдеш, но така и не дойде, пък не се и обади“. Когато Девърс я покани на обяд, Айн каза: „Съжалявам, не мога. Имам среща след среща. Точно сега не мога“. Обясни, че е заета, че е започнала да работи отново, но че не може да коментира, защото проектът е поверителен. „Но отново пиша!“ — ведро беше казала тя, за което Девърс я поздрави. Не й каза обаче, че вече знае — „поверителният“ проект беше телевизионната адаптация на „Атлас изправи рамене“. Айн щастливо обяви, че енергията й се завръща. След това, за пръв път, попита как съм, и Девърс отговори, че съм в отлично здраве и че прекарвам все повече време в писане в Ароухед. Спомена, че сега пишем книга заедно — „The Romantic Love Question-and-Answer Book“. Айн поиска да разбере подробности и Девърс й разказа. Айн изрази удоволствие, че Девърс се е обадила, и я покани да го направи отново.

На следващия ден, докато вървяхме по „Лексингтън авеню“, Девърс ми каза:

— Ще ми се да изпратя на Айн цветя — да отпразнуваме факта, че отново е започнала да пише!

Изпрати й скъп, пищен букет. Тъй като познавах добре Айн, трябваше да предвидя, че това е грешка, но критичната ми антена беше изключена. Тъкмо този жест на Девърс хвърли обратно Айн в пристъп на параноя.

Айн знаеше в кой хотел сме и Девърс очакваше обаждането й, дори и само за да й благодари. Когато обаче обаждане така и не се получи, тя се обади на Айн, която веднага каза със студен и рязък тон:

— Много съм заета, Девърс. Ще трябва да ме извиниш.

Когато Девърс я попита дали е получила цветята, Айн каза, че ги е получила и ги е дала на приятел.

— Беше изключително неадекватно от твоя страна да правиш такова нещо. Ако искаш да ме подкупиш — макар и да не знам за какво, — това няма да е достатъчно.

Девърс я увери, че й ги е изпратила просто като знак за привързаност, а Айн отвърна, че подобна показност я кара да се чувства непълно неразбрана. Продължаваше да говори за очевидното желание на Девърс да я „подкупи“. Напълно объркана, Девърс не можеше да разплете кълбото от враждебна подозрителност на Айн.

Опитвайки се да внесе по-ведра нотка, Девърс каза, че иска да изрази задоволството си от това, че Айн пише отново и че изпращането на цветя е „американският начин на празнуване“. Айн се тросна: „Не бъди нахална. Не приемам уроци по американизъм“.

Когато затвориха, Девърс ми каза:

— Трябваше да послушам първия си импулс и да не продължавам по-нататък след втория разговор.

Нямаше как да не се съглася.

Девърс реши да се обади още веднъж след няколко месеца, на 25 септември. От източниците си започнахме да чуваме, че Айн разправя на приятелите си за разговорите си с Девърс, само дето говорела за „оная ужасна жена, която ми досажда нетърпимо“.

— Типично за Айн Ранд — казах аз. — Добре, обади й се още веднъж. Само че този път, колкото и отблъскваща да ми се струва идеята, искам да запиша разговора. Искам да я запиташ в прав текст за нещата, които е казвала на приятелите си за нас.

Знаех още тогава, че подобен жест е безполезен и че независимо от всичко никога няма да можем да се решим да покажем записа на някога. Така и стана. Унищожихме го.

Знаехме, че щом Айн чуе гласа на Девърс, тя ще бъде студена, а може би и ядосана, и че Девърс ще трябва да я задържи на телефона достатъчно, за да съживи някаква част от старата топлота помежду им. Отне й почти двадесет минути да го постигне. Накрая Айн каза:

— Виж, мога да мисля за теб единствено като за жена на Нейтън. Можем да си причиним само неприятности една на друга.

Девърс каза, че може да приеме това, но че все пак има един последен въпрос, на който иска Айн да отговори. Повтори й нещата, които ни бяха предали, че Айн е казала за нея, но Айн я прекъсна:

— Никога не съм казвала такова нещо! Само хубаво съм говорила за теб! Казах, че според мен си интелигентна и че изглеждаш почтена! Кой разпространява тези лъжи?

После каза, че ако и да не е произнасяла онова, за което Девърс е чула, тя е казала на всички, че целта на Девърс е да постигне помирение между нея и мен, което уж аз съм искал. Когато Девърс отново възрази, че не искам нищо такова, и попита Айн защо си въобразява подобни неща, Айн отговори, че съм осъзнал, че имам нужда от нея и че без нея не ставам за нищо.

Поговориха още няколко минути и Айн дори отрече, че изобщо е канила Девърс да й се обажда. След това се сбогуваха.

Докато ми предаваше разговора, Девърс клатеше глава с лека тъга.

— Е — попита тя, — какво мислиш за всичко това?

— Радвам се, че се докосна до Айн Ранд. Какво друго да кажа? Историята приключи.

Ето какво мисля: Айн беше велик мислител и велика жена. Беше обаче и борещо се човешко същество, като всички нас. Ако човек не може да разбере нейните човешки качества, включително и недостатъците й, няма как да оцени величието й — няма как да опознае Айн Ранд.

След няколко месеца, през декември 1981 г., Илейн ми се обади да ме уведоми, че Айн е много болна и е на смъртно легло. От няколко седмици очаквах това обаждане. Въпреки усилията на Айн да държи информацията в тайна, аз бях чул още преди няколко години, че има рак на белия дроб и че е претърпяла операция. Още една операция от жлъчни камъни беше утежнила допълнително състоянието й. Знаех, че напоследък здравето й се е влошило сериозно.

— Айн така и не се възстанови от конференцията в Ню Орлиънс, на която говори миналия месец — каза ми Илейн. Ставаше въпрос за годишната конференция на Националния комитет за парична реформа, организация, чиято цел беше да върне златния стандарт и да просвещава обществеността за ползите от свободния пазар. Айн беше звездата на вечерта. Светът вече разбираше политическите й идеи много по-добре тогава, отколкото при издаването на „Атлас изправи рамене“. През следващите години нейното мощно, но скрито влияние върху културата щеше да стане още по-очевидно. Влиянието й щеше да бъде признато например при експлозивното възраждане на положителното отношение към капитализма в края на осемдесетте години. А отвъд политическата и икономическата арена дългата сянка на „Изворът“ и „Атлас изправи рамене“ се проявяваше чрез едно нарастващо уважение в обществото към себереализацията като напълно легитимна цел в живота. Възгледите в книгите й днес вече не изглеждат толкова противоречиви.

— Когато се прибрахме, вече беше болна — продължи Илейн. — Мислех, че е настинала. Така или иначе разви белодробно възпаление. Когато ходи на преглед в болницата миналия месец, беше очевидно, че не й остава много. Лекарите не могат да направят кой знае какво. Така че по нейно собствено желание преди няколко дни й разрешиха да се прибере у дома под денонощно наблюдение. Остават й най-много няколко месеца. Мислех си, че ще искаш да знаеш.

Останах в кабинета си дълго време и обсъждах чувствата си с Девърс.

— Виждам себе си и нея такива, каквито бяхме през януари 1955, когато започнахме връзката си. Защо нямахме куража да бъдем по-мили един към друг? А и защо такива въпроси се задават едва пред лицето на смъртта? Защо и двамата се държахме толкова идиотски?

На 6 март 1982 г. Илейн отново се обади — този път, за да ми каже, че Айн е починала преди няколко часа.

Сега и двете вече ги нямаше: и Патриша, и Айн. Усетих, че в тази нощ младостта ми е умряла напълно и безвъзвратно.

По-късно същата вечер, докато седях в кабинета си с Девърс, аз казах:

— Мисля си от какво всъщност се състоеше светът ни с Айн. Съществува една дълбока нужда, която психологията никога не е проучвала адекватно — нуждата ни да преживяваме екстаз, да изпитаме нещо, което да разбие обичайните стени на реалността и да ни извиси до напълно ново ниво на усещане. Някои хора търсят това преживяване в религията и в обещанията за единение с Бога. Други го търсят в секса или в страстни любовни истории. Трети пък го намират в наркотиците, в битките, в музиката, в творчеството или в спортните постижения, които сякаш разчупват веригите на възможното. Айн чуваше невероятна музика в главата си, но не знаеше какво да я прави, освен да я изразява с писане.

Девърс кимна в знак на мълчаливо разбиране. Видях, че изражението й отразява моето собствено — сериозно, отвъд всякаква мъка и сълзи.

— Ницше беше казал някъде: „Обичам тези, които не знаят как да живеят днес“. Такава беше Айн. И затова отстъпвах толкова много пред нея — част от мен се бореше със същия проблем. Не само Айн и аз — всички бяхме пристрастени към екстаза. Никой не го наричаше така, но това беше ключът. Хората не могат да разберат Айн или призивите й, нито пък силата, която ни събра в Ню Йорк, ако не разберат, че човешките същества изпитват нужда от екстаз. Това изразяваше Айн с романите си, заради това се влюбихме един в друг и се мъчехме да не се разделим. Тъкмо чрез нея влязох в този нов свят. Тя задоволяваше духовния ми глад — глад, който вдъхновява най-доброто в нас, а понякога и най-лошото. След като се разделихме, знаех, че задачата ми е да открия други начини за осъществяване на този духовен копнеж, а не да го потискам и да се отричам от него. Намерих ги — в работата си и в теб. В силата на онова, което става помежду ни. Както и в простия факт, че всеки ден усещам колко ценен е животът.

През февруари 1986 г. с Девърс заминахме за Шотландия. Дъщеря й Вики се беше преместила там със сина си Брандън и се беше омъжила отново. Детето беше вече на девет и аз исках да го науча да кара ски. Брандън не беше още готов за лифта, така че аз го издърпах за щеките нагоре по склона, а той не спираше да вика:

— По-бързо, дядо!

Той събуждаше у мен чувства, които никога не бях преживявал преди.

— Колко те обича дядо? — питах го аз, а той разперваше ръце и викаше:

— Ей толкова и до небето!

Гледах го как се спуска надолу по пистата без никакъв контрол, право към Девърс, която го чакаше долу, и не спирах да се смея.

— Даде ми толкова много — казах на Девърс аз, — и едно от нещата, които ми даде, е днешният ден. Парадоксалното е, че да съм дядо на Брандън не ме кара да се чувствам стар — тъкмо напротив, чувствам се млад!

По-късно, когато вече се бяхме прибрали, Брандън ме погледна леко учудено, почти с копнеж, и каза:

— Толкова много се смееш, дядо. Много ми харесва как се смееш.

Девърс стоеше до мен. Когато я погледнах, тя видя сълзите в очите ми — както и чувството ми на безпределна благодарност към Брандън.

С Девърс често говорехме за най-голямото предизвикателство в живота — предизвикателството да съумееш да останеш раним. Да останеш отворен, възприемчив и чувствителен. Не да се оттеглиш в черупката си и да си ближеш раните. Да останеш възприемчив към живота и към възможностите му да ти носи радост. Думите на Брандън означаваха, че съм на път да спечеля тази битка.

За съжаление обаче такива битки има много. Няма окончателна победа. След девет години, на осемнадесетгодишна възраст, Брандън щеше да загине в автомобилна катастрофа. Чакаше ни ново, ужасяващо предизвикателство — но накрая ние отново щяхме да надделеем. Това обаче не е част от нашата история.

Нека се върнем в 1986, когато, на път за вкъщи, Девърс се обърна към мен и ми каза:

— Е, дядо, как ти харесва животът на земята?

Скоро щях да празнувам петдесет и шестия си рожден ден. Дъщерята на Девърс Лорин беше бременна и след няколко месеца щеше да роди момиченце и да го кръсти Ашли. С Девърс искахме да сме в болницата, докато ражда.

Отговорих й:

— Как ми харесва животът на земята ли? Чувствам, че това е само началото.

— Осъзнаваш ли — попита ме тя със смях в очите, — че точно сега всичко е напълно наред? Няма конфликти, няма драми, няма театър. Можеш ли да го понесеш? Другото омръзна ли ти достатъчно? Можеш ли просто да се отпуснеш и да бъдеш щастлив?

Аз погледнах лицето, което беше център на вселената ми. Удивявах се на способностите за самовъзстановяване на радостта.

— Да — отговорих аз.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.